Справа № 454/650/20                                Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я. 
Провадження № 22-ц/811/829/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри 
                при секретарі: Х.Б. Колич
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Поторицької сільської ради Сокальського району про визнання права власності на нерухоме майно, -

                                               в с т а н о в и в: 

       27.02.2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Поторицької сільської ради Сокальського району, в якому просила визнати за нею право власності на нежитлові будівлі в с.Велике Сокальського району Львівської області.
       Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй належить 1/2 ставкового господарства по АДРЕСА_1 . Також, їй надано в оренду строком на 30 років земельну ділянку загальною площею 15,8211 га з метою рибогосподарського використання. На даній земельній ділянці нею з дотриманням архітектурних, будівельних, санітарних та екологічних норм збудовано нежитлові будівлі. Жодних заяв, претензій та скарг щодо будівництва нею зазначених нежитлових будівель не було. Дані будівлі можуть надійно та безпечно використовуватися.
         Оскаржуваним рішенням позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на:
- нежитлову будівлю будинок відпочинку з терасою та сходами загальною площею 116,1кв.м (позначена в технічному плані літерою «Б-1»), яка розташована по АДРЕСА_1 ;
- нежитлову будівлю будинок відпочинку з терасою і сходами загальною площею 104,9кв.м (позначена в технічному плані літерою «В-1»), яка розташована по АДРЕСА_1 ;
- нежитлову будівлю будинок відпочинку з терасою загальною площею 38,7кв.м (позначена в технічному плані літерою «Г1»), яка розташована по АДРЕСА_1 ;
- нежитлову будівлю будинок відпочинку з терасою загальною площею 51,3кв.м (позначена в технічному плані літерою «А1»), яка розташована по АДРЕСА_1 ;
- нежитлову будівлю будинок відпочинку з терасою загальною площею 23,8кв.м (позначена в технічному плані літерою «З1»), яка розташована по АДРЕСА_1 .
               Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура в інтересах держави в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області. 
       Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.        
Зазначає, що згідно договору оренди земельної ділянки від 12.05.2003 року ОСОБА_1 надано в оренду строком на 30 років земельну ділянку загальною площею 15,8211 га, в тому числі під водою - 9,7029 га, під дамбою - 61182 га. Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудовані нежитлові будівлі, розташовані на зазначеній земельній ділянці, суд першої інстанції не врахував, що така надана ОСОБА_1 згідно договору оренди земельної ділянки від 12.05.2003 року для рибогосподарського використання, а не для будівництва. Водночас у матеріалах даної справи відсутні будь-які належні докази, які б свідчили про зміну цільового призначення земельної ділянки, отримання письмової згоди орендодавця на будівництво на орендованій земельній ділянці нежитлових будівель чи отримання затвердженої в установленому порядку проектної документації на будівництво та відповідного дозволу на проведення будівельних робіт з будівництва об`єктів, вводу їх в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що факту порушення прав інших осіб внаслідок здійсненого позивачкою будівництва матеріалами справи не встановлено, нежитлові будівлі відповідають вимогам надійної та безпечної експлуатації, самі будівлі не суперечать суспільним інтересам, не порушують права інших осіб та при їх будівництві відсутні істотні порушення будівельних норм. Однак, такі висновки суду є безпідставними, документально не підтвердженим, що в свою чергу є порушенням вимог ст.ст. 81,89 ЦПК України, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того зазначає, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Таким чином вважає, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. 
Всупереч вимогам чинного законодавства суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивач не звертався до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області для набуття права власності та введення об`єкту в експлуатацію у встановленому законом порядку, а одразу звернувся з позовом до суду про визнання права власності.
Оскарження даного рішення прокурором спрямоване на встановлення справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.
       У засіданні суду апеляційної інстанції представник Львівської обласної прокуратури - Шимін Н.М. скаргу підтримала з підстав, наведених у ній, просила скаргу задоволити.
       Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.        
       Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
       Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.                Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
       Відповідно до положень п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
       Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
       Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
       Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
       Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
       Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2022 року, укладеного між приватним підприємцем ОСОБА_2 з однієї сторони та приватним підприємцем ОСОБА_1 , приватним підприємцем ОСОБА_3 - з другої сторони, ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 ставкового господарства (системи ставків для повносистемного карпового господарства), розташованого по АДРЕСА_1 .
       12.05.2003 року між Сокальською райдержадміністрацією та приватним підприємцем ОСОБА_1  укладеного договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого орендодавцем на підставі розпорядження голови Сокальської райдержадміністрації № 220 від 23.04.2003 року надано, а орендарем прийнято в строкове платне володіння і користування на 30 років земельну ділянку загальною площею 15,8211га,в тому числі під водою - 9,7029 га, під дамбою - 61182 га, яка знаходиться на території Поторицької сільської ради в с. Велике Сокальського району Львівської області.
       З долучених до матеріалів справи технічних паспортів встановлено, що позивачем ОСОБА_1 на земельній ділянці по АДРЕСА_1 збудовано нежитлові будівлі, а саме: будинок відпочинку з терасою та сходами загальною площею 116,1кв.м (позначена в технічному плані літерою «Б-1»), будинок відпочинку з терасою і сходами загальною площею 104,9кв.м (позначена в технічному плані літерою «В-1»), будинок відпочинку з терасою загальною площею 38,7кв.м (позначена в технічному плані літерою «Г1»), будинок відпочинку з терасою загальною площею 51,3кв.м (позначена в технічному плані літерою «А1»), будинок відпочинку з терасою загальною площею 23,8кв.м (позначена в технічному плані літерою «З1»).
       Задовольняючи позов ОСОБА_1 та визнаючи за нею право власності на зазначені вище нежитлові будівлі, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на нерухоме майно набувається тільки за рішенням суду та те, що позивач позбавлена можливості оформити право власності в позасудовому порядку. При цьому, районний суд враховував, що спірні об`єкти нерухомого майна зведено позивачкою на земельній ділянці, яка перебуває у її володінні та користуванні, такі відповідають вимогам надійної та безпечної експлуатації, не суперечать суспільним інтересам, не порушують права інших осіб та при їх будівництві відсутні істотні порушення будівельних норм.
       Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.
       Згідно положень ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
       Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
       Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.
       Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
       Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
       Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.
       Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). 
       У пункті 12 Постанови № 6 роз`яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.
       Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року зазначив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.
       Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 25.08.2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 18.04.2019 року у справі № 306/2140/17.
       Як убачається з матеріалів справи, у такій наявні копії Технічних паспортів на нежитлові будівлі, а саме: будинок відпочинку з терасою та сходами загальною площею 116,1кв.м (позначена в технічному плані літерою «Б-1»), будинок відпочинку з терасою і сходами загальною площею 104,9кв.м (позначена в технічному плані літерою «В-1»), будинок відпочинку з терасою загальною площею 38,7кв.м (позначена в технічному плані літерою «Г1»), будинок відпочинку з терасою загальною площею 51,3кв.м (позначена в технічному плані літерою «А1»), будинок відпочинку з терасою загальною площею 23,8кв.м (позначена в технічному плані літерою «З1»), розроблені КНП ЛОР «Червоноградське МБТІ» та технічні висновки за результатми обстеження будинку відпочинку по АДРЕСА_1 . 
       Однак, у матеріалах справи відсутня будь-яка дозвільна документація на будівництво цих об`єктів нерухомого майна.
       Таким чином, матеріалами справи встановлено, що зазначені вище нежитлові будівлі є самочинно збудованими, відповідні дозволи органів архітектурно-будівельного контролю щодо їх будівництва, введення в експлуатацію відсутні, такі знаходиться на земельній ділянці на території Поторицької сільської ради в межах населеного пункту с. Велике, наданій згідно договору оренди від 12.05.2003 року у володіння та користування її розпорядником - Сокальською райдержадміністрацією з метою рибогосподарського використання.
       Вирішуючи спір про визнання права власності, суд своїм рішенням безпідставно узаконив самочинне будівництво на земельній ділянці, яка не належить ні позивачу, ні відповідачу.
       Суди не повинні замінювати органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України.
       При цьому, суд першої інстанції не врахував, що Поторицька сільська рада не є належним відповідачем у даній справі, так як земельна ділянка загальною площею 15,8211га,в тому числі під водою - 9,7029 га, під дамбою - 61182 га, яка знаходиться на території Поторицької сільської ради в с. Велике Сокальського району Львівської областіта відносить до земель водного фонду, перебуває в розпорядженні Сокальської райдержадміністрації, яка є орендодавцем земельної ділянки згідно договору оренди від 12.05.2003 року, укладеного з ОСОБА_1 .
       З наведених мотивів рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в:   

       Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, Головного управління Держгеокадастру у Львівській області задоволити.
       Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 вересня 2020 року скасувати.
       Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Поторицької сільської ради Сокальського району про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 09 грудня 2022 року.

Головуючий:         Н.П. Крайник 

Судді:                Я.А. Левик

                                                                               М.М. Шандра