КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                            
      Єдиний унікальний номер справи: 369/7586/19                 Головуючий у суді першої інстанції: Усатов Д.Д.
      Номер провадження: 22-ц/824/15795/2021                           Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
23 серпня 2022 року                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,
при секретарі - Качалабі О.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко Ольга Олександрівна про визнання договору недійсним, - 
 
В С Т А Н О В И В:
 
В Києво-Святошинський районний суд Київської області звернувся                   ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О.О. про визнання недійсним договору дарування квартири від 14 червня 2016 року.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 02 травня 2013 року ним було сплачено забудовнику частину коштів в рахунок купівлі нерухомого майна - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ,  згідно розписки.
Всю суму за вказану квартиру, як вбачається з договору купівлі-продажу ним було виплачено 17 січня 2014 року.
В подальшому, 29 квітня 2014 року між позивачем та ОСОБА_2   зареєстровано шлюб.
Позивач зазначив, що під час ремонту квартири, після його закінчення, який було проведено ним власноручно та після її облаштування (також повністю за його особисті кошти), відповідач регулярно провокувала його на сварки та скандали, причиною яких було вимагання грошей та те, що вона «не відчуває впевненості у завтрашньому дні» та заспокоює її тільки укладення договору дарування. Вона  почала наполягати та вимагати, щоб він подарував їй частину квартири та погрожувати тим, що відмова від вчинення правочину може спричинити негативні наслідки для нього, а саме - розлученням і зверненням до суду щодо поділу квартири. 
Також, позивач вказав, що з метою припинення принижень зі сторони відповідача та маючи надію на закінчення сварок, перебуваючи у тяжкому становищі у зв`язку зі станом здоров`я матері похилого віку (1932 р.н.), він погодився піти до нотаріуса та підписати спірний договір. Підготовкою договору займалася відповідач, проєкту договору йому надано не було. 
Вперше, договір він побачив у нотаріуса, екземпляр якого отримав вже після розлучення, звернувшись до нотаріуса, оскільки всі документи, включаючи договір купівлі-продажу квартири відповідач переховувала. Разом з тим, скандали та приниження не припинились, а навпаки посилились, зокрема, після підписання договору в нього забрали ключі від квартири, під спільним з матір`ю відповідача психологічним тиском, навіть заборонено було приходити в гості його матері.
ОСОБА_1 зазначає, що відповідач, обманом, шляхом вчинення психічного тиску та своїми прямими умисними діями, спрямованими на введення  в оману щодо істотної обставини правочину, з метою отримання певної вигоди для себе, спонукала його до укладення договору, в той час, як його воля виражалася не вільно, що полягало у навмисному та цілеспрямованому введенню його в оману щодо факту, який впливав на укладення правочину адже відповідач вплинула на його волевиявлення. Ознакою обману в даному випадку є умисел, який полягає в тому, що відповідач знала про те, що якби між ними не було домовленості щодо умов повернення квартири, він не вчиняв би правочин, невигідний для нього.
В позовній заяві позивач посилається на те, що обман, як підстава визнання договору недійсним, складався з двох складових: перша - мало місце його невідання щодо значущих елементів правочину; друга - наявність впливу на його волю.
Також наголошував на тому, що укладення договору поставило його у вкрай невигідне становище, оскільки він іншого житла окрім даної квартири не мав і не має на відміну від відповідача та її матері, якій видано від держави квартиру у              2016 році.
На даний час він, витративши всі кошти на придбання спірної квартири, її облаштування та ремонт, вимушений проживати у матері в відомчій квартирі одноповерхового будинку, який рішенням виконкому м. Вишневого від 09 червня 1987 року № 72 визнаний «ветхім» та таким, що не придатний для проживання.
До того ж, позивач вважає, що договір дарування укладено не тільки на вкрай невигідних для нього умовах, а й під впливом тяжкої обставини, яка зумовлена його психологічним станом та фізичним станом його матерії (1932 р.н.). Оскільки, вона була хворою, напередодні укладення договору навіть втрачала свідомість на вулиці та на момент його укладення  потребувала догляду. Відповідач, скориставшись його станом, вмовила укласти спірний правочин на вкрай невигідних для нього  умовах - безоплатно позбавивши позивача цим єдиного наявного житла.
На підставі вказаних обставин, ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом за захистом його прав та законних інтересів в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд: визнати договір дарування квартири                АДРЕСА_1 , недійсним, застосувавши наслідки недійсності правочину до договору дарування квартири у вигляді скасування запису про право власності, зареєстрованого в реєстрі приватним нотаріусом Саєнко О.О. за № 14954181 від 14 червня 2016 року, визнавши за ним право власності на квартиру та зняти арешт з квартири, який був накладений згідно із заявою про забезпечення позову.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від                      06 липня 2021 року у задоволенні позову  відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм процесуального та матеріального права, просив рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від  06 липня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що судом першої інстанції, на останньому засіданні його  було позбавлено права на представника в суді, так як суд відмовив йому приймати участь у засіданні. 
Апелянт вважає, що судом було порушене його конституційне право щодо фіксування судового засідання, оскільки в матеріалах справи відсутній протокол і технічний запис судового розгляду справи у відкритому судовому засіданні                 17 лютого 2021 року, протокол і технічний запис судового розгляду справи                    19 березня 2021 року є неповним, протокол і технічний запис судового засідання від 06 липня 2021 року є неповним та неправильним. Зокрема, технічний запис складається з чотирьох фрагментів аудіозапису, де відсутній запис початку судового засідання.
Вказує, що судом першої інстанції не було враховано прямі умисні дії відповідача, спрямовані на введення його в оману щодо істотної обставини правочину (з метою отримання певної вигоди для себе, чим спонукала до укладення договору).
Посилається також на те, що судом при  ухваленні судового  рішення не враховано правочин укладено на невигідних для нього умовах, під впливом заподіяних моральних страждань, а укладення цього договору поставило його у вкрай невигідне становище. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 проти   доводів апеляційної скарги заперечила посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, так як вважає його законним та обґрунтованим.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону, оскаржуване рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від  06 липня 2021 року відповідає в повній мірі.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу               (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Частиною другою даної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
За правилами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Судом встановлено, що 29 квітня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис за № 68 (т. 2 а.с. 29).
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   розірвано  27 липня                              2018 року, про що складено актовий запис № 169, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видане Києво-Святошинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області серія НОМЕР_1 (т.1 а.с. 17).
В період перебування у шлюбі, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,                    14 червня 2016 року укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1672 (т. 2 а.с. 24-25).
Відповідно до п. 1.6. вказаного договору дарування квартири, ОСОБА_1 безоплатно передав у власність (дар), а ОСОБА_2 прийняла в дар 1/2 частку квартири за АДРЕСА_1 .
Пунктом 3.5. договору дарування квартири визначено, що сторони, як подружжя мають рівні права на володіння, користування і розпорядження квартирою, набутою ними у шлюбі;
інших домовленостей, в тому числі щодо користування квартирою, між ними не встановлено;
 виділ частки в натурі в установленому порядку не проводився;
договір про поділ зазначеної квартири не укладався;
шлюбний договір між нами не укладався;
у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються цього договору, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення;
з усіх умов цього договору, які є необхідними за діючим законодавством України для забезпечення його чинності, а також умов, які внесені до цього договору за згодою сторін, сторонами цього договору досягнуто домовленостей, які є остаточними та перегляду не підлягають;
проект договору сторонами був прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, зміст зазначених у п. 5.3. цього Договору статей чинного законодавства України їм зрозумілий, нез`ясованих питань у них немає;
вони однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі;
укладення цього договору відповідає їх інтересам і волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі;
умови договору зрозумілі і відповідають їх реальній домовленості, а також свідчать, що зони разом і кожна сторона окремо в даний момент ні в якій мірі ні законом чи іншим нормативним актом, ні судовим рішенням, ні іншим способом не обмежені в праві укладати та виконувати цей чи подібні договори;
українська мова сторонам договору зрозуміла.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності, регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України)
За правилами ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.
Системний аналіз наведених норм закону дозволяє дійти висновку, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Разом з цим, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись вимог закону.
Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.
У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.
За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
У ст. 204 ЦК України вказано, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.
Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від       08 квітня 2019 року у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.
При зверненні з позовом, позивач зазначив, що оспорюваний договір укладений під впливом обману (ст.ст. 230, 231 ЦК України), укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України), а тому підлягає визнанню недійсним.
У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада              2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз`яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Положеннями ч. 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст.  229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто, природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем, як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Колегія суддів критично оцінює доводи позивача щодо вчинення відповідачем обману відносно нього, оскільки за наявними матеріалах справи доказами судом не встановлено наявності на час укладення оспорюваного договору дарування квартири від 14 червня 2016 року будь-яких, обставин навмисного введення позивача ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_2 в оману щодо обставин, які мають істотне значення. 
Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком Києво-Сятошинського районного суду Київської області про те, що обставини, викладені позивачем не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним внаслідок обману.
Крім того, з огляду на недоведеність, судом відкидаються посилання позивача на вчинення відносно нього психологічного тиску та погроз з боку відповідача, з метою примусу для укладення договору дарування квартири, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо цього, у тому числі докази щодо звернення позивача з цього приводу до органів поліції та прийняті ними за результатом розгляду рішення.
Під час розгляду справи позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти його справжньої волі, застосування невигідних умов.
При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано враховані положення                   п.п. 3.5. договору, у якому сторони, чітко визначили про те, що: вони як подружжя мають рівні права на володіння, користування і розпорядження квартирою, набутою ними у шлюбі; інших домовленостей, в тому числі щодо користування квартирою, між ними не встановлено; виділ частки в натурі в установленому порядку не проводився; договір про поділ зазначеної квартири не укладався; шлюбний договір між нами не укладався; у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються цього договору, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення; з усіх умов цього договору, які є необхідними за діючим законодавством України для забезпечення його чинності, а також умов, які внесені до цього договору за згодою сторін, сторонами цього договору досягнуто домовленостей, які є остаточними та перегляду не підлягають; проект договору сторонами був прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, зміст зазначених у п. 5.3. цього договору статей чинного законодавства України їм зрозумілий, нез`ясованих питань у них немає; вони однаково розуміють значення, умови цього правочину та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі; укладення цього договору відповідає їх інтересам і волевиявлення є вільним і усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають їх реальній домовленості, а також свідчать, що зони разом і кожна сторона окремо в даний момент ні в якій мірі ні законом чи іншим нормативним актом, ні судовим рішенням, ні іншим способом не обмежені в праві укладати та виконувати цей чи подібні договори.
Колегією суддів також враховуються письмові пояснення приватного нотаріуса Саєнко О.О., надані в суді першої інстанції, в яких  зокрема зазначено, що 14 червня 2016 року перед підписанням сторонами та посвідченням договору дарування квартири, сторонам був наданий повний текст цього договору для ознайомлення, який був ними прочитаний, зміст договору нотаріусом було роз`яснено сторонам в повному обсязі до підписання ними договору. Зауважень до тексту договору сторони не мали. Також, нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення вказаного договору дарування, відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов договору, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі. Поведінка та стан ОСОБА_1 в день проведення консультації, а також в день посвідчення договору дарування 14 червня 2016 року, не викликала ніяких сумнівів, підстави для відмови у вчинення нотаріальної дії, згідно ст. 49 Закону України «Про нотаріат» були відсутні.
Суд першої інстанції вірно вказав, що обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених ст.ст. 230-233 ЦК України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2019 року у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.
Позивачем в суді першої інстанції та при перегляді справи в апеляційному порядку не було доведено обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого ним правочину, як не було доведено, що наявність цих обставин не відповідає його волі перебувати у відносинах, породжених правочином, а також - не було доведено, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Судом також не встановлено підстав застосування відповідачем до позивача насильства або погрози в застосуванні тяжкої обставини, невигідних умов, оскільки, як зазначає позивач, підставою наявності тяжкої обставини є стан здоров`я та похилий вік його матері (1932 р.н.).
З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування було передано майно, що підтверджено самим договором дарування, а також фактичною реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Окрім того, договір між сторонами був укладений в належній формі, ними досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно.
В пункті 41.1 спірного договору також міститься посилання на те, що право власності на нерухомість за цим договором виникає у обдаровуваної                               ( ОСОБА_2 ) з моменту прийняття дарунка та державної реєстрації права власності на квартиру відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Під час розгляду справи, позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти його справжньої волі, застосування насильства, невигідних умов.
Із оспорюваного договору вбачається, що при його укладенні, сторони попередньо були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлювали природу правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, зміст договору відомий та підписаний сторонами, як і свідчення про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору.
Окремо, колегія суддів звертає увагу  на те, що сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.
Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1                           ст. 76 ЦПК України).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши надані докази, колегія суддів вважає, що висновок Києво-Святошинсьткого районного суду Київської області  про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що договір дарування квартири від 14 червня 2016 року був укладений шляхом обману, на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжкої обставини відповідає фактичним обставинам справи.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю, як такий, що відповідає на вимогам закону та підтверджується матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано прямі умисні дії відповідача, спрямовані на введення його в оману щодо істотної обставини правочину, а також про те, що судом при  ухваленні  рішення не враховано, що правочин укладено на невигідних для нього умовах, під впливом заподіяних моральних страждань, а укладення цього договору поставило його у вкрай невигідне становище колегією суддів до уваги не приймаються, так як вони повторюють доводи позовної заяви, належна оцінка яким була надана судом першої інстанції.
Посилання апелянта на те, що судом було порушене його конституційне право щодо фіксування судового засідання, так як в матеріалах справи відсутній протокол і технічний запис судового розгляду справи у відкритому судовому засіданні 17 лютого 2021 року, протокол і технічний запис судового розгляду справи 19 березня 2021 року є неповним, протокол і технічний запис судового засідання від 06 липня 2021 року є неповним та неправильним, колегія суддів відихяє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що із  зауваженнями щодо технічних записів судових засідань та протоколів судових засідань, ОСОБА_1 в установленому законом порядку не звертався.
Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції, на останньому засіданні його було позбавлено права на представника в суді, так як  на останньому судовому засіданні суд відмовив йому приймати участь у засіданні  є безпідставними з огляду на наступне.
Судом встановлено, що в матеріалах справах міститься довіреність позивача ОСОБА_1 від 04 жовтня 2019 року, якою він уповноважує ОСОБА_4 представляти його інтереси, однак, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 є адвоктом.
Проте, суд зауважує, що згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Суд вважає, що дана справа не відноситься до категорії малозначних в силу положень ч. 6  ст. 19 ЦПК України та ст. 274 ЦПК України, а тому представництво здійснюється виключно адвокатом.
Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки Києво-Святошинського районного суду Київської області та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів враховує вимоги                           ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
За таких обставин, при вирішенні вказаної цивільної справи, Києво-Святошинським районним судом Київської області правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, тому, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 389 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від                      06 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

 
Головуючий:                                                                         О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                    І.М. Білич 

                                                                                              Т.А. Слюсар