ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7428/22 Справа № 202/1358/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року                        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого – судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі – Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - 
в с т а н о в и л а:

       У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, мотивуючи його тим, що з 06 травня 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З початку 2020 року шлюбні стосунки стали погіршуватись, з грудня 2020 року вони проживають окремо.
       Зазначав, що він намагався налагодити стосунки з дружиною, втім усі намагання були марними. На початку березня 2022 року ним було подано позову до суду про розірвання шлюбу. 
       Вказував, що за час перебування у шлюбі, за спільні сумісні гроші подружжя, ними було придбано побутову техніку на загальну суму 104 916 грн., яка перебуває у користуванні відповідачки. Також на підставі договору довічного утримання від 20 жовтня 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , (після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 ) було набуто квартиру АДРЕСА_1 . Загальна вартість спільного майна подружжя складає 254 969,00 грн. 
       Посилаючись на те, що мирним шляхом урегулювати питання стосовно поділу спільного сумісного майна не можливо, просив суд ухвалити рішення, яким визнати за ним та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 ; виділити відповідачці у власність побутову техніку, 1/2 вартості якої (52 458,00 грн.) стягнути на його користь як грошову компенсацію. 
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов частково. Визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; виділити у власність ОСОБА_2 побутову техніку: кондиціонер спліт Vestfrost VFE07AF5 inverter (WI-Fi опція), вартістю 7 777 грн., кондиціонер спліт Vestfrost VFE07AF5 inverter (WI-Fi опція), вартістю 7 277 грн., водонагрівач Tesy Anticalc REV 100, вартістю 5 809 грн., кавомашину Delonghi ECAM550.85.MS, вартістю 27 977 грн., праску з парогенератором Philips PerfectCare Elite Plus GC9682/80, вартістю 10 799 грн., м`ясорубку Bosch MFW3640A, вартістю 2 689 грн., планшет Lenovo Yoga Tablet Slate Black, вартістю 7 359 грн., мікрохвильову піч (НВЧ) Samsung MG23F302TAK/UA, вартістю 3 598 грн., смартфон Samsung Galax A01, вартістю 2 639 грн., ваги кухонні Tefal BC 5121, вартістю 649 грн.; стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки побутової техніки в розмірі 38 286,50 грн. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи позов, взагалі не взяв до уваги його інтереси та фактичні обставини справи. Наполягав на тому, що і квартира і побутова техніка є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між ними. Наполягав на тому, що договір довічного утримання, укладений відповідачкою під час перебування з ним у зареєстрованому шлюбі, укладався в інтересах їх родини та виконувався зокрема і за його грошові кошти. 
       Відповідачка ОСОБА_2 01 грудня 2022 року надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що доводи апеляційної скарги є надуманими, що позивачем не надано жодних доказів того, що спірна квартира, яка набута нею внаслідок укладання договору довічного утримання з її бабою, підлягає поділу. Наголошувала, що вона виконувала умови договору довічного утримання та доглядала свою бабу, договір був укладений виключно в її інтересах, а не інтересах сім`ї. Жодних доказів придбання побутової техніки в обсязі та ціні, визначеній позивачем, у матеріалах справи немає. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню, а рішення скасуванню в частині, виходячи з наступного. 
       Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині поділу квартири не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 06 травня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб. 
       Від шлюбу сторони мають двох доньок, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
       20 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 , як відчужувачем, та ОСОБА_2 , як набувачем, укладено договір довічного утримання (догляду) (далі – довічного утримання). Договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г.
       Згідно змісту вказаного правочину відчужувач передала у власність, а набувач отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язалась забезпечувати відчужувати утриманням довічно на умовах цього договору.
       Пунктом 2.1. договору набувач зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_5 , тобто забезпечувати її грошовими ресурсами та допомогою для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності.
       Пунктом 2.2 договору сторони домовились, що утримання (догляд), визначається шляхом забезпечення харчування, одягом, лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, необхідною допомогою, включаючи і медичну має надаватись за рахунок набувача у повному обсязі, за вимогою відчужувача, у будь-який час, протягом дії даного договору. Додатково набувач повинен надавати матеріальне забезпечення з утримання, яке оцінюється за їх взаємною згодою у розмірі 200 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватись відчужувану шляхом зарахування на розрахунковий рахунок відчужувача.
       Пунктом 2.4 договору передбачено, що набувач зобов`язаний щомісячно сплачувати всі комунальні послуги за нерухоме майно (спірну квартиру).
       Пунктом 2.5. договору передбачено, що набувач зобов`язується здійснити поховання відчужувача після смерті.
       Окрім того, 06 липня 2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно яким заповіла усе своє майно, на випадок своєї смерті, ОСОБА_2 .
       Також, із наданих відповідачем медичних документів (виписок, направлень, довідок висновків, лабораторних досліджень) судом встановлено, що ОСОБА_5 потребувала постійного медичного огляду, лікування.
       Крім того, у відповідності до довідки №6314 про склад сім`ї за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 12 червня 2019 року, зареєстрованими значаться ОСОБА_5 (бабуся) та відповідачка ОСОБА_2 
       17 березня 2017 року ОСОБА_5 надала довіреність на ім`я ОСОБА_2 щодо представництва її інтересів.
        ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. 
       Також, позивачем надано виписку з карткового рахунку, за період з 01 березня 2017 року по 01 грудня 2019 року та з 02 грудня 2019 року по 31 грудня 2020 року, де здебільшого з картки ОСОБА_1 здійснюється оплата продуктів, алкогольних напоїв та перекази на картку ОСОБА_2 у розмірі (в середньому) 2 010,00 грн. та надходження заробітної плати.
       Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ квартири, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач самостійно виконувала договір утримання, а тому спірна квартира є приватною власністю відповідача. Доводи позивача, що він практично самостійно виконував умови договору довічного утримання нічим об`єктивно не підтверджуються. Доказів, відповідно до ст.ст.77-80 ЦПК України, придбання побутової техніки, суду надано не було, тому в задоволенні позову про виділення відповідачці у власність побутової техніки та стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації вартості 1/2 частки побутової техніки відмовлено. 
       Колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині вирішення питання стосовно поділу квартири та погоджується в іншій оскаржуваній частині у зв`язку з наступним. 
       Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції – ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.
       Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
       Норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).
       Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
       Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
       Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.
       Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. 
       Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.
       Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4)житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5)земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
       Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те,що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном,що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. 
       Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
       Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19, дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
       Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
       Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 754 ЦК України).
       Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи (стаття 746 ЦК України).
       Згідно зі статтею 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
       Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України).
       Відповідно до статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем.
       В постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі №6-2891цс15 зазначено, що системний аналіз статей 60,61 СК України, статей 744,746,749 ЦК України у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.
       В постанові від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, предметом якої також були правовідносини щодо договору довічного утримання, укладеного під час шлюбу, Верховний Суд України доповнив правовий висновок, викладений у вищезгаданій постанові від 13 квітня 2016 року щодо застосування статей 60,61 СК України з огляду на положення статей 744,746 ЦК України, правовою позицією про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми СК України. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України – довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.
       За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
       Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
       З матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно яким заповіла усе свої майно, на випадок своєї смерті, ОСОБА_2 
       20 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 , як відчужувачем, та ОСОБА_2 , як набувачем, укладено договір довічного утримання (догляду) (далі – довічного утримання). Договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Батовою Л.Г. Згідно змісту вказаного правочину відчужувач передала у власність, а набувач отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язалась забезпечувати відчужувати утриманням довічно на умовах цього договору. За пунктом 2.1. договору набувач зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_5 , тобто забезпечувати її грошовими ресурсами та допомогою для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності.        Пунктом 2.2 договору сторони домовились, що утримання (догляд), визначається шляхом забезпечення харчування, одягом, лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів, необхідною допомогою, включаючи і медичну має надаватись за рахунок набувача у повному обсязі, за вимогою відчужувача, у будь-який час, протягом дії даного договору. Додатково набувач повинен надавати матеріальне забезпечення з утримання, яке оцінюється за їх взаємною згодою у розмірі 200 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватись відчужувану шляхом зарахування на розрахунковий рахунок відчужувача.
       Колегія суддів доходить висновку, що договір довічного утримання укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, хоча її чоловік ОСОБА_1 й не був визначений в цьому договорі як набувач, однак усі обов`язки за договором виконувались під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто і позивач виконував обов`язки з утримання та догляду за відчужувачем, квартира яка була предметом вказаного правочину, є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу в рівних частках.
       Відповідач не спростувала презумпцію спільності майна подружжя належними та допустимими доказами. 
       Доводи апеляційної скарги в частині наявності підстав для поділу квартири, яка є сумісною власністю подружжя, приймаються до уваги. 
       В той же час місцевий суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання ряду побутової техніки та виділення її у власність відповідачки зі стягненням відповідної компенсації, та доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують. 
       Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання квартири сумісною власністю подружжя та її поділ підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цієї частини позову, в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін. 
       Згідно із частинами першою та другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, в порядку розподілу судових витрат, з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за частково задоволену апеляційну скаргу у розмірі 1 125,36 грн.         
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. 

       Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири задовольнити. 

       Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

       Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

       В іншій частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року залишити без змін.          

       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовій збір у розмірі 1 125,36 грн.         

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Макаров М.О.