Постанова
Іменем України
07 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 751/5017/20
провадження № 61-8027св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,  Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного 
банку «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду 
міста Чернігова від 21 грудня 2020 року в складі судді Овсієнка Ю. К. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року в складі колегії суддів: Шитченко Н. В., Бобрової І. О., Мамонової О. Є.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог позовної заяви
У липні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 07 червня 
2017 року ОСОБА_1 звернувся до банківської установи з метою отримання банківських послуг. Підписавши відповідну заяву, відповідач за первісним позовом підтвердив свою згоду про те, що підписана ним заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. За умовами договору ОСОБА_1 був відкритий кредитний рахунок і видана кредитна картка зі встановленим кредитним лімітом 
у розмірі 25 000 грн.
Позивач за первісним позовом вказував, що банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених укладеним між сторонами договором, та у межах встановленого кредитного ліміту, проте останній свої зобов`язання за кредитним договором щодо 
внесення щомісячного платежу у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості належним чином не виконував, внаслідок чого станом 
на 19 травня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 63 336,26 грн, 
з яких: 45 258,21 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 
18 078,05 грн - заборгованість за простроченими відсотками.
На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути 
з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 
63 336,26 грн.
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання транзакцій недійсними та таким, що не дозволені користувачем, визнання нарахування відсотків за користування кредитом неправомірними та відновлення залишків на рахунках.
Зустрічна позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що після звернення до банківської установи у червні 2017 року останньою були емітовані три картки. У період з 19 червня 2017 року до 23 липня 
2019 року позивач за зустрічним позовом користувався кредитною карткою, добросовісно виконуючи передбачені договором зобов`язання щодо погашення заборгованості, жодних дій, направлених на розголошення третім особам відомостей щодо номерів рахунків та способів доступу до них, не вчиняв.
Зазначав, що 24 липня 2019 року у період з 05.31 год. до 06.36 год. невідомі особи шляхом встановлення безумовної переадресації з його мобільного номера через додаток «Приват24», який дозволяв користуватися коштами на кредитній та інших картках, незаконно зняли з його рахунку 46 784,39 грн. Цього ж дня ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення та негайно повідомив АТ КБ «ПриватБанк» про здійснені шахрайські дії.
Указував, що внаслідок незаконних транзакцій (списання коштів) з його кредитної картки станом на 19 травня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 45 268,21 грн, на яку банком було нараховано відсотки за користування кредитом у розмірі 18 078,05 грн, тобто, починаючи з 24 липня 2019 року, банком нараховувалися відсотки та комісія за користування кредитом, який він не отримував. Згідно з умовами та правилами надання банківських послуг банк проводив списання коштів з його рахунків для погашення заборгованості за кредитом, здійснюючи при цьому недозволені ним операції (транзакції), а всього за період з 20 серпня 2019 року 
до 01 березня 2020 року здійснено списання коштів на загальну суму 
25 710,51 грн.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив:
- визнати недійсними перекази з рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), вчинені 24 липня 2019 року, а саме: переказ з картки на суму 8,24 грн, переказ через «Приват24» на суму 3 199,83 грн, переказ з картки на суму 3 184,90 грн, переказ з картки на суму 5 175,75 грн, переказ з картки на суму 13 090,11 грн, переказ з картки на суму 13 090,11 грн, переказ з картки на суму 5 900,36 грн, переказ з картки через «Приват24» на суму 3 200 грн, переказ з картки на суму 3 105,45 грн; 
- визнати недійсними трансакції з його рахунків від 20 серпня 2019 року на суму 20 грн, від 27 серпня 2019 року на суму 267,18 грн, від 20 серпня 
2019 року на суму 2 102,56 грн, від 05 вересня 2019 року на суму 17,17 грн, від 16 вересня 2019 року на суму 1 401,83 грн, від 01 жовтня 2019 року на суму 3 169,18 грн, від 12 жовтня 2019 року на суму 20 грн, від 01 листопада 2019 року на суму 3 222,63 грн, від 12 листопада 2020 року на суму 
20 грн, від 29 листопада 2019 року на суму 1 897,45 грн, від 29 листопада 
2019 року на суму 918,74 грн, від 29 листопада 2019 року на суму 170,13 грн, 
від 01 грудня 2019 року на суму 3 120,05 грн, від 05 грудня 2019 року на суму 1,82 грн, від 01 січня 2020 року на суму 3 224,62 грн, від 01 січня 2020 року на суму 3 216,63 грн, від 01 березня 2020 року на суму 3 010,52 грн;
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити його порушені 
права шляхом відновлення стану рахунку № НОМЕР_1 (НОМЕР_2), що існував станом на 23 липня 
2019 року, до списання коштів 24 липня 2019 року;
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити його порушені права шляхом відновлення стану карткового рахунку № НОМЕР_3 , що існував станом на 23 липня 2019 року, до списання коштів 24 липня 2019 року;
- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» скасувати неправомірно нараховані проценти, комісії за користування кредитом.
Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 27 жовтня 2020 року вказані позови об`єднано в одне провадження.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня 2020 року у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсними перекази з рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) вчинені 24 липня 2019 року, а саме: переказ з картки на суму 8,24 грн, переказ через «Приват24» на суму 3 199,83 грн, переказ з картки на суму 3 184,90 грн, переказ з картки на суму 5 175,75 грн, переказ з картки на суму 13 090,11 грн, переказ з картки на суму 13 090,11 грн, переказ з картки на суму 5 900,36 грн, переказ з картки через «Приват24» на суму 3 200 грн, переказ з картки на суму 3 105,45 грн.
Визнано недійсними трансакції з рахунків ОСОБА_1 від 20 серпня 2019 року на суму 20 грн, від 27 серпня 2019 року на суму 267,18 грн, 
від 20 серпня 2019 року на суму 2 102,56 грн, від 05 вересня 2019 року на суму 17,17 грн, від 16 вересня 2019 року на суму 1 401,83 грн, від 01 жовтня 2019 року на суму 3 169,18 грн, від 12 жовтня 2019 року на суму 20 грн, 
від 01 листопада 2019 року на суму 3 222,63 грн, від 12 листопада 
2020 року на суму 20 грн, від 29 листопада 2019 року на суму 1 897,45 грн, 
від 29 листопада 2019 року на суму 918,74 грн, від 29 листопада 2019 року на суму 170,13 грн, від 01 грудня 2019 року на суму 3 120,05 грн, 
від 05 грудня 2019 року на суму 1,82 грн, від 01 січня 2020 року на суму 3 224,62 грн, від 01 січня 2020 року на суму 3 216,63 грн, від 01 березня 
2020 року на суму 3 010,52 грн.
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити порушені права 
ОСОБА_1 шляхом відновлення стану рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), що існував станом на 23 липня 
2019 року, до списання коштів 24 липня 2019 року.
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити порушені права ОСОБА_1 шляхом відновлення стану карткового рахунку № НОМЕР_3 , що існував станом на 23 липня 2019 року, до списання коштів 24 липня 
2019 року.
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» скасувати неправомірно нараховані проценти, комісії за користування кредитом.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані позивачем умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» не містять реквізитів щодо їх ідентифікації, а саме: відсутній їхній номер, дата та 
підпис позичальника, що унеможливлює зробити висновок, що саме з цими умовами та правилами надання банківських послуг ознайомлювався позичальник. При цьому ОСОБА_1 не здійснював платіжних операцій 24 липня 2019 року і невідкладно повідомив банк про їхнє здійснення невідомими особами, тобто він не отримував кредитних коштів від банку, що обумовлює і відсутність з його боку зобов`язань щодо повернення кредиту та інших платежів, списання з кредитних карток грошових коштів, яке має недоговірну природу, є незаконним та таким, що суперечить чинному законодавству.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня 2020 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано недійсними вчинені 24 липня 2019 року перекази з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), зокрема: переказ на свою карту НОМЕР_4 через «Приват24» на суму 
3 199,83 грн, переказ зі своєї карти на суму 3 184,90 грн, переказ зі своєї карти на суму 5 175,75 грн, переказ зі своєї карти на суму 13 090,11 грн, переказ зі своєї карти на суму 13 090,11 грн, переказ зі своєї карти на суму 5 900,36 грн, переказ зі своєї карти НОМЕР_5 через «Приват24» на суму 3 200 грн, переказ зі своєї карти на суму 3 105,45 грн. 
Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , який існував станом на 00.00 год 24 липня 2019 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави 1 681,60 грн за розгляд справи в суді першої інстанції.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3 783,60 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, проаналізувавши норми матеріального права та обставини справи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову 
АТ КБ «ПриватБанк» через не доведення останнім належними та допустимими доказами невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасного здійснення погашення кредиту та відсотків, а також вчинення ОСОБА_1 дій чи бездіяльності, що могли б сприяти втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою. Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 своїми діями (бездіяльністю) сприяв здійсненню несанкціонованого зняття коштів, є припущенням, на якому відповідно до частини шостої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), не може ґрунтуватися судове рішення. Посилаючись на те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв використанню іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, АТ КБ «ПриватБанк» не зазначило, у який спосіб це відбулось, і належних доказів на підтвердження таких доводів не надало. Відповідач за первісним позовом, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача за первісним позовом та правоохоронні органи про цей факт, і наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами.
Разом із тим поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що проведений 24 липня 2019 року переказ з картки відповідача на суму 
8,24 грн є комісією за проведену операцію по переказу коштів на суму 
1 545 грн, яку відповідач за первісним позовом не оспорює, отже правові підстави для визнання недійсним цього вчиненого переказу з рахунку відсутні.
Апеляційний суд погодився з доводами апеляційної скарги про відсутність правових підстав для визнання недійсними транзакцій з рахунків 
ОСОБА_1 , оскільки спірні транзакції з рахунків останнього 
є списанням банком з іншої картки відповідача коштів на погашення нарахованих процентів та комісій відповідно до умов та правил надання банківських послуг, про згоду з якими зазначив відповідач, підписавши анкету-заяву при отриманні кредитної картки «Універсальна». При цьому ОСОБА_1 не просив визнати неправомірними дії банку щодо списання цих коштів з іншого належного йому рахунку, стверджуючи про їх безпідставність, і, відповідно, не просив стягнути з банку перераховану спірну суму. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що списання наведених коштів має недоговірну природу, є хибним, а проведені транзакції не можуть бути визнані недійсними у межах цих заявлених ОСОБА_1 вимог та з указаних правових підстав.  
Суд апеляційної інстанції погодився також з доводами позивача за первісним позовом про те, що не є ефективним способом захисту вимога про зобов`язання банку скасувати неправомірно нараховані проценти та комісії за користування кредитом з огляду на те, що указана вимога 
є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право ОСОБА_1 і не нівелює негативні наслідки порушення його права. Фактично ця його вимога зводиться до скасування заборгованості, проте питання існування боргу та його складових вирішується під час розгляду позовних вимог про стягнення боргу за кредитом. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення коштів за кредитним договором, і апеляційний суд з цим висновком погодився.
Погодившись з доводами зустрічного позову в частині визнання недійсними вчинених 24 липня 2019 року переказів з рахунку відповідача за первісним позовом № НОМЕР_1 , апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на цьому рахунку, який існував станом на 00.00 год 
24 липня 2019 року, оскільки інших операції, крім договірного списання коштів, за ним не проводилось.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що не може бути задоволена вимога ОСОБА_1 про зобов`язання банка відновити залишок коштів на рахунку № НОМЕР_3 станом на 23 липня 2019 року, оскільки позивач за зустрічним позовом оспорює здійснення лише однієї операції - переказ з цієї картки на картку № НОМЕР_1 коштів у розмірі 
3 200 грн, яка судом визнана недійсною. Представник відповідача не заперечував, що ОСОБА_1 по рахунку № НОМЕР_3 
24 липня 2019 року проводились також інші платіжні операції, які користувачем були дозволені, отже відновлення залишку коштів на цьому рахунку станом на 23 липня 2019 року нівелює автоматично всі інші проведені відповідачем 24 липня 2019 року платіжні операції.      
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк»,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року, ухвалити нове судове рішення, яким первісний позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
11 травня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало до Верховного Суду засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року.
Верховний Суд ухвалою від 31 травня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року.
Справу передано до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень позивач 
за первісним позовом посилається на пункт 1 частини другої 
статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Вказує, що суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18, 
від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16, від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц, від 17 липня 2019 року 
у справі № 564/678/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 564/2153/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 545/3918/16-ц, від 10 квітня 2019 року 
у справі № 524/3979/16-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц; Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.
Банк також зазначав, що суди не дослідили належним чином зібрані 
у справі докази, не врахували вказані позиції касаційного суду, тому безпідставно відмовили у задоволенні первісних позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач за первісним позовом 
в анкеті-заяві своїм підписом засвідчив, що він погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, тому зобов`язаний виконувати ці умови. Активація позичальником картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору. З виписки по рахунку вбачається, що  ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, а також частково погашав кредиту заборгованість. Отже, відповідач не лише отримав кредитну картку, 
а й визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості.
Спірні кошти були зняті через систему «Приват24» за фінансовим номером  ОСОБА_1 , проте суд першої інстанції не встановив, як проходить процедура реєстрації в цій системі та як змінили логін (пароль) входу. 
Не знаючи вказаної процедури, суд не міг встановити дійсні обставини справи та переконатися, чи не було передачі персональних даних від ОСОБА_1 до третіх осіб, що і слугувало причиною для зняття коштів 
з рахунку клієнта. Саме ОСОБА_1 несе відповідальність за нерозголошення відомостей щодо номерів своїх карток та ПІН-коду до карток. Проте відповідач за первісним позовом розголосив третім особам вказані дані, тобто конфіденційну інформацію, внаслідок чого останні змогли за допомогою фінансового номеру зареєструватися у системі «Приват24» та зняти спірні кошти з рахунку.  ОСОБА_1 приховав від суду, що він передав особисту конфіденційну інформацію третім особам, якими у подальшому і було знято кошти з його рахунку. Підстави для звільнення відповідача за первісним позовом від обов`язку належного виконання зобов`язання та виконання умов та правил про надання банківських послуг відсутні.
Інший учасник справи відзиву на касаційну скаргу не направив.
Фактичні обставини, встановлені судами 
Суди встановили, що 07 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», назву якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг. У цей же день відповідач за первісним позовом підписав 
анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, у якій він погодився, що вказана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить договір про надання банківських послуг.
До кредитного договору банк додав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг, які підпису відповідача за первісним позовом не містять.
Відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку ОСОБА_1 
у встановлені договором строки зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим станом на 19 травня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 
63 336,26 грн, з яких: 45 258,21 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту та 18 078,05 грн заборгованості за простроченими відсотками.
Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» на підставі підписаного 
кредитного договору ОСОБА_1 були видані наступні кредитні картки: 
№ НОМЕР_1 - дата відкриття 19 червня 2017 року, зі строком дії до квітня 2021 року; та № НОМЕР_6 - дата відкриття 24 липня 2019 року, зі строком дії до березня 2023 року.
Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_1 , оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку відбувся 19 червня 2017 року зі встановленим кредитним лімітом 25 000 грн. У подальшому періодично відбувалось коригування кредитного ліміту, а саме: 19 червня 2017 року - зменшення ліміту до 300 грн, 02 жовтня 2018 року - збільшення ліміту до 50 000 грн, 
24 липня 2019 року - зменшення ліміту до 47 000 грн, а 19 грудня 2019 року розмір кредитного ліміту було знижено до 0 грн.
Факт видачі банківської картки № НОМЕР_1 «Універсальна» та користування кредитними коштами до 24 липня 2019 року відповідачем за первісним позовом не оспорюється. Та обставина, що станом на указану дату ОСОБА_1 не мав заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» за наданим кредитом по рахунку № НОМЕР_1 підтверджується даними про рух коштів по наведеному рахунку та поясненнями представника банку, наданими у суді апеляційної інстанції.  
З виписки по картці № НОМЕР_7 та додатковим рахункам, власником яких є ОСОБА_1 , вбачається, що 24 липня 2019 року проведено декілька операцій (транзакцій) по списанню грошових коштів на загальну суму 46 784,39 грн.
24 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із заявою про проведення перевірки за фактом крадіжки грошових коштів 
з його банківської картки у розмірі 46 684 грн. На підставі вказаної 
заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості 
№ 12019270010004351 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України, та розпочато досудове розслідування. У матеріалах справи відсутні докази завершення вказаного розслідування.
ОСОБА_1 28 серпня 2019 року подав заяву до АТ КБ «ПриватБанк», 
в якій зазначав, що 24 липня 2019 року з його кредитної картки №  НОМЕР_1 шахрайським способом знято 50 000 грн, з яких 3 000 грн працівники банку повернули. Відповідач за первісним позовом просив провести перевірку за цим фактом та повернути кошти на кредитну картку з подальшим її закриттям.
АТ КБ «ПриватБанк» на звернення ОСОБА_1 надіслало відповідь 
від 16 вересня 2019 року, відповідно до якої банк не може повернути кошти з тих підстав, що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів «Приват24». Зазначено, що вхід в систему «Приват24» був здійснений під авторизацією відповідача за первісним позовом. При цій процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача 
і пароль та входить в « Приват24 », створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього в банк надходить платіжне доручення, відповідно до якого останній здійснює переказ коштів. Указані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону ОСОБА_1 та іншої особистої інформації.
У лютому 2020 року ОСОБА_1 повторно звертався до 
АТ КБ «ПриватБанк» з проханням списати виниклу заборгованість по 
картці № НОМЕР_1 , на час досудового розслідування зупинити нарахування відсотків і комісії та не звертатися з позовом про стягнення 
з нього кредитної заборгованості. У задоволенні цього звернення банк відмовив з посиланням на те, що норми банківського законодавства, зокрема, Закону України «Про банки і банківську діяльність» забороняють банкам встановлювати окремій особі більш сприятливі умови, ніж іншим клієнтам банку за аналогічними договорами.
На здійснені 24 липня 2019 року операції зі списання кредитних коштів 
позивач за первісним позовом у подальшому проводив нарахування за кредитом, які заявлені до стягнення у цьому позові.
З виписки по картці № НОМЕР_1 за період з 21 липня 2019 року до 21 вересня 2020 року вбачається, що після 24 липня 2019 року 
з наведеної картки проводилось автоматичне погашення простроченої заборгованості, списання відсотків за використання кредитного ліміту та комісії за обслуговування.
З інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк» у листі на запит суду, вбачається, що телефон НОМЕР_8 встановлений 02 квітня 2006 року як фінансовий, а 12 квітня 2018 року - перестав бути фінансовим; телефон 
НОМЕР_9 встановлений як фінансовий 12 квітня 2018 року, 
а 10 вересня 2018 року - перестав бути фінансовим; телефон 
НОМЕР_8 став фінансовим 10 вересня 2018 року, а 24 липня 
2019 року о 09.29 год перестав бути фінансовим; 24 липня 2019 року 
о 09.29 год встановлено фінансовий номер НОМЕР_10 і більше не змінювався. ОСОБА_1 звертався до банку із заявою про повідомлення неправомірного використання його карток 24 липня 
2019 року о 09.20 год. Точного часу блокування картки ОСОБА_1 
у вказаному листі банком не зазначено.
Несанкціоноване зняття коштів з картки відповідача за первісним 
позовом відбулось за допомогою його фінансового номеру телефону 
НОМЕР_8 , що стороною позивача за первісним позовом не заперечується. З наданої банком інформації вбачається, що реєстрація системи «Приват24» та вхід до неї 24 липня 2019 року відбувалося на 
АДРЕСА_1 .
Суди встановили, що перекази з кредитної картки відповідача за первісним позовом № НОМЕР_1 були вчинені 24 липня 2019 року 
у результаті шахрайських дій невстановлених осіб.
Апеляційний суд також встановив, що проведений 24 липня 2019 року переказ з картки ОСОБА_1 на суму 8,24 грн є комісією за проведену операцію по переказу коштів на суму 1 545 грн, яку останній не оспорює.
Транзакції з рахунків ОСОБА_1 від 20 серпня 2019 року на суму 20 грн, від 27 серпня 2019 року на суму 267,18 грн, від 20 серпня 2019 року на суму 2 102,56 грн, від 05 вересня 2019 року на суму 17,17 грн, від 16 вересня 
2019 року на суму 1 401,83 грн, від 01 жовтня 2019 року на суму 3 169,18 грн, від 12 жовтня 2019 року на суму 20 грн, від 01 листопада 2019 року на суму 3 222,63 грн, від 12 листопада 2020 року на суму 20 грн, від 29 листопада 2019 року на суму 1 897,45 грн, від 29 листопада 2019 року на суму 
918,74 грн, від 29 листопада 2019 року на суму 170,13 грн, від 01 грудня 
2019 року на суму 3 120,05 грн, від 05 грудня 2019 року на суму 1,82 грн, 
від 01 січня 2020 року на суму 3 224,62 грн, від 01 січня 2020 року на суму 3 216,63 грн, від 01 березня 2020 року на суму 3 010,52 грн є списанням банком з іншої картки відповідача коштів на погашення нарахованих процентів та комісій відповідно до умов та правил надання банківських послуг, про згоду з якими зазначив відповідач, підписавши анкету-заяву при отриманні кредитної картки «Універсальна».
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), 
а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені 
в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення 
повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає у тому числі можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з частинами першою, другою статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами спору на власний розсуд.
Встановлено, що предметом первісних позовних вимог є стягнення заборгованості за кредитним договором, яка за твердженням кредитора виникла у зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору. 
У зустрічних позовних вимогах  ОСОБА_1 просив визнати транзакції недійсними і такими, що не дозволені користувачем, визнання нарахування відсотків за користування кредитом неправомірними та відновлення залишків на рахунках. Вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що ОСОБА_1 належним чином виконував свої зобов`язання перед банком та не розголошував стороннім особам конфіденційної інформації, проте 24 липня 2019 року невідомі особи шляхом встановлення безумовної переадресації з його мобільного номера через додаток «Приват24» незаконно зняли з його рахунку 46 784,39 грн. За вказаним фактом ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів та повідомив про ці обставини АТ КБ «ПриватБанк», проте останнє на викрадену суму нараховує відсотки та комісію як за користування кредитом, який фактично позичальник не отримував. 
Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
На підставі частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
Відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти 
з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків 
в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів 
у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.
Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.
Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу (статті 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).
Пунктами 14.14, 14.15 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банк, зокрема, зобов`язаний 
у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банка. У разі невиконання банком обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк.
При цьому обов`язок банку щодо повідомлення користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача 
є виконаним у разі інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем.
Згідно з пунктом 1.14 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.
Відповідно до пункту 3, 12 розділу ІІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України                       від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення), електронний платіжний засіб, за допомогою якого можна ініціювати переказ з рахунку користувача, має дозволяти ідентифікувати користувача.
Електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на 
будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу.
Відповідно до пунктів 1, 2, 5 - 7, 9, 10 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного 
з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.
Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян». Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу визначені пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Аналіз вказаних положень актів цивільного законодавства дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), 
які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника 
з використанням електронного платіжного засобу.
Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції 
з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорюванні ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу.
Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки.
При цьому на платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню             ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 
від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 03 жовтня 2022 року 
у справі № 387/746/18. 
Встановивши, що жодними доказами не підтверджується, що 
ОСОБА_1 у період спірного списання грошових коштів реєструвався 
у системі «Приват24» та використовував її з метою доступу до відкритих на його ім`я в АТ КБ «ПриватБанк» карткових рахунків, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про істотне порушення банком вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та умов укладеного між сторонами договору, оскільки є факт здійснення операцій за кредитним рахунком особи, які нею не замовлялися та не оформлялися, що завдало їй істотної шкоди у вигляді зарахування додаткової заборгованості, яку вона має погашати, тому обґрунтовано відмовили у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості у розмірі 63 336,26 грн, яка утворилась з часу незаконного зняття невстановленими особами грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 . За таких обставин суди дійшли правильного висновку, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення тіла кредиту, а також нарахованих на нього процентів є безпідставними.
При цьому на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, несанкціоноване списання грошових коштів з рахунків ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що наявні правові підстави для часткового задоволення зустрічних позовних вимог.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 679/87/21.
Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 передав особисту конфіденційну інформацію з розголошенням персональних даних третім особам, якими у подальшому і було знято кошти з її рахунку, а тому банк не повинен нести відповідальність за цю операцію не заслуговують на увагу, оскільки вони є лише припущенням АТ КБ «ПриватБанк» та не підтверджені належними і допустимими доказами.
Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, які були викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18, від 11 вересня 2019 року 
у справі № 153/1334/16, від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 07 грудня 2020 року 
у справі № 182/5175/16-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 564/678/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 564/2153/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 545/3918/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 524/3979/16-ц, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 26 вересня 2018 року 
у справі № 159/2146/15-ц; Верховного Суду України від 13 травня 2015 року 
у справі № 6-71цс15, враховуючи наступне.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини 
є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не 
будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Залишаючи без змін судові рішення у справі № 923/760/18, Верховний Суд 
у постанові від 08 липня 2019 року виходив із того, що на виконання умов укладеного між сторонами у справі договору позивач надав позичальнику кредит у межах передбаченого ліміту, які використовувалися відповідачем, про що свідчять, зокрема банківські виписки по поточному рахунку, наявні в матеріалах справи. Позичальник та поручитель свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за їх користування та сплати комісійної винагороди за користування кредитом не виконали, внаслідок чого виникла заборгованість.
У справі № 642/5533/15-ц суди встановили, що саме відповідач користувався кредитними коштами, проте у зв`язку з невиконанням своїх боргових обов`язків у нього перед банком виникла заборгованість, тому Верховний Суд постановою від 11 вересня 2019 року залишив без змін оскаржувані судові рішення, якими стягнута кредитна заборгованість.
За результатом перегляду справи № 127/7543/17 Верховний Суд 
у постанові від 19 вересня 2019 року погодився з висновками судами про наявність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості, оскільки судами встановлено, що банк виконав умови договору та надав позичальнику кредит, а відповідач умови кредитного договору не виконувала, унаслідок чого утворилась заборгованість. 
Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2019 року у справі 
№ 375/250/18 вказував, що апеляційний суд частково, задовольняючи апеляційну скаргу позивача, скасовуючи рішення суду першої інстанції, яке ухвалено на користь позивача, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вийшов за межі доводів апеляційної скарги, чим порушив норми процесуального права. Судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, не досліджено та не надано оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, не надано належної оцінки аргументам апеляційної скарги, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення.
Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі 
№ 153/1334/16-ц скасовано ухвалу апеляційного суду, справу направлено на новий розгляд з тих підстав, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів існування між сторонами договірних зобов`язань, предметом яких є кредитні кошти, із врахуванням того, що спір відносно існування кредитних зобов`язань відповідача на час касаційного перегляду цієї справи судами фактично не вирішено, є передчасним. Зазначив, що суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, на що посилався заявник в касаційний скарзі, що може свідчити про визнання договірних правовідносин.
У справі № 753/10779/16-ц суди встановили, що позичальник 
підтвердив, що дійсно, гроші на його картковий рахунок надходили, він їх використовував та частково погашав заборгованість. Залишаючи без змін судові рішення, Верховний Суд у постанові від 29 липня 2020 року вказував, що суди вірно встановили, що укладений між сторонами кредитний договір містить всі істотні умови, передбачені для такого виду правочину, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, повернення сторін у попереднє становище, зобов`язання зарахувати в рахунок виконання зобов`язань по поверненню грошових коштів відповідну суму, стягнення моральної шкоди.
Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі 
№ 750/6058/17-ц скасовано судові рішення та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову частково, стягнуто кредитну заборгованість. Касаційний суд вказував, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено наявність кредитних правовідносин між сторонами та наявність заборгованості у відповідача перед позивачем. Оскільки відповідачем не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту та штрафами, то така заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку.
Залишаючи без змін постанову апеляційного суду, Верховний Суд 
у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 182/5175/16-ц вказував, що після укладення кредитного договору відповідач отримав картку та користувався нею, зокрема, знімав готівкові кошти, оплачував товари 
у магазинах, поповнював картковий рахунок тощо. Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконав, тому відповідно до наданого банком розрахунку утворилась заборгованість. Операція з переказу спірних коштів була здійснена у мережі Інтернет з підтвердженням платежу 3D Secure, списання коштів з карткового рахунку позичальника відбулося за електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, позичальник підтвердив факт надходження на його телефон відповідних повідомлень 
від АТ КБ «ПриватБанк», тому останнє не повинене нести відповідальність за дану операцію.
Постановою Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі 
№ 564/678/15-ц рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, заборгованості за комісією, штрафу (фіксована частина), штрафу (процентна складова) 
і судового збору скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові банку 
в цій частині відмовлено; в частині стягнення основного боргу за тілом кредиту рішення апеляційного залишено без змін. Касаційний суд вказував, зокрема, що позичальник не виконала вимог щодо нерозголошення персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу користуватися спеціальним платіжним засобом, та у ході бесіди повідомила третій особі інформацію про персональний ідентифікаційний номер кредитної картки, унаслідок чого стало можливим її використання та ініціювання платіжної операції, у вигляді зняття кредитних коштів особою, яка не мала на це законного права. 
За результатом перегляду справи № 564/2153/16-ц Верховний Суд постановою від 18 вересня 2019 року скасував рішення апеляційного суду 
в частині стягнення з позичальника на користь банка заборгованості за процентами, пенею і комісією та штрафів, ухвалив в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог; в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитом рішення апеляційного суду залишив без змін. Суд касаційної інстанції зазначив, що витяг з умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору шляхом підписання 
заяви-анкети. У заяві щодо проведення службової перевірки позичальник підтверджує особисте вчинення операцій за вказівками невідомих осіб, що виключає вину банку. 
У справі № 545/3918/16-ц Верховний Суд постановою від 09 жовтня 
2019 року залишив без змін рішення апеляційного суду, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором. У зазначеній справі суди встановили, що відповідач сама повідомила стороннім особам відомості, які надали можливість електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями матеріалів кримінального провадження.
Постановою Верховного суду від 10 квітня 2019 року у справі 
№ 524/3979/16-ц скасовано судові рішення, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційний суд зазначив, що згідно 
з витягом з кримінального провадження крадіжка належного позивачу майна мала місце в ніч з 19 на 20 липня 2013 року (зняття готівкових коштів 
в банкоматі шляхом використання належної позичальнику кредитної картки з коректним введенням ПІН-коду). Враховуючи, що відповідач повідомив правоохоронні органи та відділення банку про викрадення у нього саме кредитної картки та зняття грошових коштів з його карткового рахунку лише 16 вересня 2013 року, то банк не несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення.
Верховний Суд, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляду, у постанові від 23 січня 2018 року у справі 
№ 755/7704/15-ц вказував, що розрахунок заборгованості апеляційним судом належним чином не досліджений, висновки щодо відсутності заборгованості за кредитним договором за усіма її складовими не зроблені. Зокрема, судом ніяким чином не обґрунтовано відмову у стягненні заборгованості перед банком за тілом кредиту, неустойкою та комісією. Встановивши, що зміна відсоткової ставки була проведена банком 
з порушенням умов договору, апеляційний суд не вирішив питання про часткове задоволення позову, виходячи з попередньої відсоткової ставки. Посилання суду на те, що він не має повноважень визначати розмір заборгованості, є безпідставним, оскільки не ґрунтується на вимогах закону. Те ж саме стосується висновку суду про неможливість здійснення ним перевірки розрахунку заборгованості через не надання позивачем виписки з особового рахунку відповідача.
За результатом касаційного перегляду справи № 159/2146/15-ц Верховний Суд постановою від 26 вересня 2018 року скасував ухвалу апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, справу у цій частині направив до апеляційного суду на новий розгляд; рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову позичальника до банку про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, застосування наслідків недійсності правочину залишив без змін. У зазначеній справі встановлено, що позичальник особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила свою згоду з його умовами, 
в тому числі щодо валюти кредитування. Отримавши грошові кошти 
у валюті та у розмірі, який просила видати в анкеті-заяві, приступила до виконання договору і не скористалася передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів» правом відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору. Верховий Суд зазначив, що суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог зустрічного позову, оскільки встановленими судами обставинами спростовуються доводи позичальника щодо порушення її прав як споживача при підписанні кредитного договору, що умови договору були несправедливими, а також, що вона не була повідомлена про умови надання кредиту належним чином. Судами не враховано, що факт отримання коштів позичальником не оспорювався, договір нею частково виконувався. Розрахунок заборгованості, наданий банком, апеляційним судом взагалі не досліджувався і не перевірявся.
Постановою Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі 
№ 6-71цс15 скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і направлено справу на новий касаційний розгляд з тих підстав, що не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, 
яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину позивача як підставу цивільно-правової відповідальності.
Отже, відсутні підстави вважати, що суди у справі, яка переглядається, 
не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки суди виходили з конкретних обставин кожної окремої справи.
Помилковими є доводи касаційної скарги, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були надані до суду у визначеному процесуальним законом порядку та були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди 
з висновками судів стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження, зокрема, суду апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень. 
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною 
в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої 
статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а вказаних судових рішень без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 грудня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 09 квітня 
2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                               В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук