справа № 755/7216/21                                  головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
провадження № 22-ц/824/9654/2022     суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

         28 листопада 2022 року                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
 
з участю секретаря	 Жванко О.Є.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,-
 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду та відповідно до позовних вимог просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 2 500 000 грн.; з урахуванням індексу інфляції 1 489 750 грн., 5 756 159 грн. відсотків за користування кредитом; 292 377 грн. - 3 % річних за користування кредитом, а всього стягнути 10 038 286 грн.
Також позивач просить стягнути з відповідача 501 914 грн. збитків за завдану йому моральну шкоду за несвоєчасне виконання зобов`язання за кредитним договором.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 грудня 2015 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець ( позивач) передав, а позичальник ( відповідач) взяв у борг суму коштів в розмірі 2 500 000 грн. під 24 % річних та вказану суму коштів відповідач повинен був повернути на першу вимогу позивача.
27 лютого 2020 р. позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою щодо повернення вказаної суми коштів, але відповідач ОСОБА_2 не виконує взяті на себе зобов`язання та не повернув вказані кошти, що визначені договором позики, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх інтересів.
Свої вимоги позивач обґрунтовує посиланням на вимоги ст.ст. 625, 656, 1047,1048, 1049, 1050 ЦК України.
Під час підготовчого судового засідання відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов щодо визнання вказаного договору позики від 25 грудня 2015 р. укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.
Підставами визнання вказаного договору недійсним є посилання на ст.ст. 231, 233 ЦК України, а саме на те, що оспорюваний правочин було вчинено проти волі ОСОБА_2 , внаслідок застосування стосовно нього фізичного та психологічного тиску, а також даний правочин було вчинено під впливом тяжкої обставини для ОСОБА_2 і на вкрай на невигідних умовах для останнього та вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено частоково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 500 000 грн. заборгованості за договором позики, 1 000 000 грн. відсотків за користування та 10 000 грн. за спричинення моральної шкоди, а всього стягнуто 3 510 000 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 350 грн. витрат пов`язаних зі сплатою судового збору. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції в частині незадоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. Змінити рішення  суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотків  за користування  грошовими коштами позики та стягнути їх з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 5 756 159,00 грн. Змінити рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди та стягнути її з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 501 914,00 грн. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року залишити без змін.
 
При цьому зазначає, що  суд першої інстанції  невірно зазначив про передбачену частиною 3 статті 549 ЦК України неустойку у формі пені. При цьому вважає, що суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 не заявляв позовну вимогу про стягнення з відповідача саме неустойки в формі пені. На думку апелянта,  суд першої інстанції зазначив у рішенні про таку неустойку через те, що це дало можливість суду далі перейти на посилання на положення частини 3 статті 551 ЦК України. Звертає увагу апеляційного суду на те, що індекс інфляції не є  неустойкою у формі штрафу або пені. При цьому апелянт посилається на правовий висновок Верховного Суду в справі № 922/3578/18.
 
Окрім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норму матеріального права через неправильне тлумачення закону, п.4 ч. 1, ч.2 ст. 376 ЦПК України. Апелянт переконаний, що в оскаржуваному рішенні суду було помилково застосовано статті 549, 550, 551 ЦК України до правовідносин, які виникли між сторонами позики.
 
Поряд з цим, апелянт вважає, що судом першої інстанції не зазначено мотивів зменшення розміру відсотків за користування грошовими коштами. Також апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що розмір моральної шкоди (5% від суми заборгованості) був визначений та встановлений у Договорі позики від 23 грудня 2015 року, тобто є умовою договору. Вважає, що зменшення судом першої інстанції розміру моральної шкоди є зміною умов зазначеного договору.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
Однак відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду не надходив.
Поряд з цим, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач  ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі та задовольнити зустрічний позов.
 
При цьому зазначає, що грошові кошти позивачем надавалися відповідачу, як директору ПП «Мотор Ленд» набагато раніше до написання розписки від 23 грудня 2015 року, тому реальних правових наслідків за результатом написання цієї розписки не могло настати, оскільки вона була безгрошовою. Окрім того, зазначає, що позивач на дату складання розписки не міг надати вказаний розмір коштів, оскільки він їх на той час не мав.
Апелянт зазначає, що не знайшов свого належного дослідження судом першої інстанції той факт, що 25 грудня 2015 року в рахунок погашення заборгованості відповідач передав свою частку ПП «Мотор Ленд» в розмірі 50 % ОСОБА_1 , його пасинку ОСОБА_4 та його товаришу ОСОБА_5 , тобто особам, які за словами позивача приймали участь у фінансуванні підприємства, та передача відповідачем, на вимогу позивача, частки ПП в розмірі 50% своєму батьку ОСОБА_6 .
 
Зазначає, що 04 грудня 2019 року відповідач і його батько віддали позивачу решту боргу. У той же день позивач написав одну розписку відповідачу, а другу - його батьку про те, що він вважає усний договір закінчений, претензій у нього до них немає.
 
Також вказує на необхідність дослідження апеляційний судом заяви (розписки) позивача від 04 грудня 2019 року про отримання грошових коштів, припинення договору та відсутність будь-яких претензій, а також звукозапис судового засідання від 15 січня 2022 року.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
25 серпня 2022 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
 
У вказаному відзиві позивач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 . При цьому зазначає, що будь-яке право власності на ПП «Мотор Ленд» та його діяльність не мають відношення до розписки ОСОБА_2 від 23 грудня 2015 року. Щодо розписки про закінчення усного договору від 04 грудня 2019 року вказує, що така розписка не має значення для даної справи, оскільки вона стосується взаємовідносин з батьком відповідача. Наголошує, що в оскаржуваному рішенні суду було допущено описку в даті укладення договору позики.
 
Також повідомляє, що позивач не позичав ОСОБА_2 кошти як директору ПП «Мотор Ленд». У тому числі зазначає, що не надавав грошових коштів відповідачу для переоформлення права власності та діяльності будь-яких підприємств. Натомість, грошові кошти в сумі 2 500 000 грн. були надані ОСОБА_2 в борг для особистих потреб. Також вказує, що фактична наявність коштів у ОСОБА_1 підтверджується виписками з банків.
 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просив його апеляційну скаргу задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити.
 
Відповідач ОСОБА_2 та його представник просили їх апеляційну скаргу задовольнити, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з такого.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 2 500 000 грн. під 24 % річних та зобов`язувався повернути вказану суму коштів на першу вимогу ОСОБА_1 протягом одного місяця (а.с.7).
Також даною розпискою передбачено, що в разі несвоєчасного повернення суми боргу застосовуються штрафні санкції в розмірі 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди у розмірі 5 % від суми заборгованості. (а.с.7).
Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_2 з письмовою вимогою щодо повернення заборгованості 27.02.2020 р. (а.с.8).
Частково задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач та його представник не надали до суду доказів того, що на момент укладання оспорюваного правочину до ОСОБА_2 позивачем чи третіми особами застосовувалося будь - яке психічне чи фізичне насильство.Також не надано до суду доказів, що правочин було вчинено під впливом тяжкої для ОСОБА_2 обставини і на вкрай невигідних умовах, а отже ОСОБА_2 був вільний у виборі укладання даного договору. Крім того, подавши заяву про застосування строку позовної давності відповідач фактично визнав факт існування договірних стосунків. При цьому, суд першої інстанції також дійшов висновку, що право на стягнення пені в кредитора виникло з наступного дня після 27.02.2020 р., отже керуючись ч.3 ст.551 ЦК, якою передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, дійшов висновку про необхідність зменшення пені. Також суд першої інстанції дійшов висновку,  що дії відповідача ОСОБА_2 спрямовані на невиконання своїх зобов`язань по кредитному договору грубо порушили права позивача, що потягло за собою спричинення моральної шкоди, розмір якої суд першої інстанції вважав за можливе зменшити з урахуванням розумності та справедливості.
 
Апеляційний суд не може повною мірою погодитися з таким висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.
 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Як вбачається із матеріалів справи, факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики (а.с.7), що безпосередньо витікає зі змісту тексту розписки від 23 грудня 2015 року, яка містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 2 500 000 грн. під 24 % річних і гарантує повернення вказаної суми за вимогою (а.с.7).
Таким чином, складена власноруч ОСОБА_2 розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання ним у ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.
Під час розгляду цієї справи, відповідач не надав суду належних, достатніх та допустимих  доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 23 грудня 2015 року.
Посилання апелянта-відповідача на те, що грошові кошти позивачем надавалися йому, як директору ПП «Мотор Ленд» набагато раніше до написання розписки від 23 грудня 2015 року, тому реальних правових наслідків за результатом написання цієї розписки не могло настати, оскільки вона було безгрошовою апеляційний суд оцінює критично, як такі, що не підтверджуються жодними належними та достатніми доказами. При цьому, такі доводи апелянта не спростовують зміст боргової розписки.
Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.
При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Отже, доводи ОСОБА_2 про те, що договір позики є безгрошовим і він не отримував у борг грошові кошти у ОСОБА_1 за розпискою від 23 грудня 2015 року обґрунтовувались показаннями свідка ОСОБА_6 , що суперечить положенням статті 1051 ЦК України та змісту написаної ОСОБА_2 розписки.
Верховний Суд у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-11630св19), від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.
Поряд з цим відповідачем ОСОБА_2 , як позивачем за зустрічним позовом також не доведено, що договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив зміст розписки про отримання позики від 23 грудня 2015 року і, правильно визначивши справжню правову природу вказаного правочину, дійшов обґрунтованого висновку, що розписка містить відомості щодо отримання ОСОБА_2 грошових коштів у позику.
Доводи апелянта ОСОБА_2 щодо фактичної відсутності такої суми грошових коштів у позивача на дату складання розписки апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вони є припущеннями та не підтверджені жодними належними доказами. 
Окрім того, позивачем до відповіді на відзив було надано документи на підтвердження наявності в нього фінансової спроможності станом на дату написання боргової розписки про передачу зазначеної суми коштів у борг (а.с.63-76). В свою чергу, апелянтом ОСОБА_2 такі докази спростовано не було.
Викладені в апеляційній скарзі обставини щодо передачі частки ПП «Мотор Ленд» в розмірі 50 % ОСОБА_1 та передачі відповідачем, на вимогу позивача, частки ПП в розмірі 50% своєму батьку ОСОБА_6 апеляційний суд відхиляє, як такі, що не належать до предмету розгляду даної справи, оскільки наявність інших правовідносин між сторонами не свідчить обов`язково про неможливість існування між сторонами боргових правовідносин та не спростовують факт отримання грошових коштів відповідачем у позивача у борг та/або не підтверджують факт виконання відповідачем грошового зобов`язання.
Також апеляційний суд критично оцінює надану апелянтом ОСОБА_2 заяву ОСОБА_1 від 04 грудня 2019 року. Так, з вказаної копії заяви вбачається, що ОСОБА_1 , отримавши 9 437 доларів США, вважає усний договір припиненим, претензій немає. Вказана заява не свідчить про виконання саме ОСОБА_2 боргового зобов`язання, що виникло 23 грудня 2015 року та, окрім того, була підписана і погоджена ОСОБА_7 (батьком апелянта), який не є учасником даної справи.
А відтак, доводи апелянта про те, що 04 грудня 2019 року відповідач і його батько віддали позивачу частину боргу не ґрунтуються на належних та достатніх доказах.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначав про необхідність дослідження звукозапису судового засідання від 15 січня 2022 року по справі № 755/7216/21. Однак, апеляційний суд зазначає, що матеріали справи № 755/7216/21 не містять відомостей щодо судового засідання від 15 січня 2022 року: в матеріалах справи відсутній протокол судового засідання чи диск з технічним записом судового засідання від 15 січня 2022 року. Що ж до доводів апелянта, які він намагався довести таким дослідженням, то позивач у судовому засіданні апеляційної інстанції не заперечував, що дійсно отримав від батька відповідача суму коштів 9 437 дол. США 04 грудня 2019 року на виконання існуючого між ним та особисто батьком позивача іншого усного договору, про що відповідно і видав таку розписку.
Враховуючи все вище наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту укладення договору позики та отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_1 грошової суми 2 500 000 грн. та обов`язок її повернути.
Водночас, апеляційний суд не може погодитися з розміром відсотків за користування коштами, 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди, які були визначені судом першої інстанції та підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Поряд з цим, апеляційний суд вважає помилковим застосування судом першої інстанції у цій справі ст.ст. 549, 550, 258, 551 ЦК України, оскільки позовних вимог про стягнення штрафних санкцій у вигляді пені позивачем не заявлялося. А отже, доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є такими, що заслуговують на увагу.
Так, як вбачається зі змісту боргової розписки від 23 грудня 2015 року, передбачено, що борг надавався під 24% річних. Також зазначено, що в разі несвоєчасного повернення суми боргу застосовуються штрафні санкції в розмірі 3% з врахуванням облікової ставки НБУ, інфляції та 5 % від суми заборгованості за спричинення моральної шкоди (а.с.7).
Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі правові висновки, що не були враховані судос першої інстанції під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18 та Верховного Суду в постанові від 06 лютого 2019 року у справі №175/4753/15-ц.
У ст.1050 ЦК передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу.
За змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у цій справі позивач, після пред`явлення вимоги до відповідача має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів (або пені), як визначив суд.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пред`явив вимогу до ОСОБА_2 щодо повернення вказаної суми коштів 27 лютого 2020 року (а.с.8).
А відтак, право позивача нараховувати передбачені договором проценти за договором позики, яке розпочалося 23 грудня 2015 року, припинилося 27 лютого 2020 року.
Враховуючи викладене, відсотки за користування коштами, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 2 509 876, 49 грн. (23 грудня 2015 року - 27 лютого 2020 року), що вираховується за формулою S = C х Z х D : 365/366:100, де С - сума заборгованості, Z - відсоток річних, D - кількість днів.
Отже, за період з 23 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року - 9 днів - 14 794,52 грн.; за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року - 366 днів - 600 000 грн.; за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2019 року - 1095 днів - 1 800 000 грн.; за період з 01 січня 2020 року по 27 лютого 2020 року - 58 днів - 95 081,97 грн..
Що ж стосується періоду після 27 лютого 2020 року, то зважаючи на те, що згідно боргової розписки позичальник зобов`язаний виконати вимогу про повернення коштів протягом одного місяця після вимоги, відповідальність позичальника за порушення грошового зобов`язання, передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, встановлюється з 28 березня 2020 року по 28 квітня 2021 року.
Таким чином, з 28 березня 2020 року з відповідача на користь позивача підлягають стягненню індекс інфляції за весь час прострочення - 231 211, 99 грн. ( 2 500 000 грн. х 109,248% сукупний індекс інфляції / 100% - 2 500 000 грн.), а також три проценти річних від простроченої суми - 81 418,71 грн. ( % = сума боргу х 3% річних / 100% х кількість днів прострочення зобов`язання / кількість днів у календарному році).
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди слід зазначити про таке.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).
 
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
 
Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.
А відтак, тлумачення вказаних норм свідчить, що: 
1)   за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;
2)   зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;
3)   у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;
4)   завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;
5)   гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;
6)   по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками».
 
Вказані висновки узгоджуються з позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
 
Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.
Враховуючи вищевикладені положення, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем заподіяння йому моральної шкоди.
Поряд з цим, суд першої інстанції, задовольняючи вказану позовну вимогу частково, зменшив її розмір на свій розсуд, не взявши при цьому до уваги, що борговою розпискою від 23 грудня 2015 року було передбачено конкретний розмір моральної шкоди в разі порушення боргового зобов`язання - 5% від суми боргу, який було погоджено сторонами, як обов`язкову умову договору позики. 
Отже, розмір моральної шкоди, визначений сторонами згідно умов договору і який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 5% від 2 500 000 грн. = 125 000 грн.
Ухвалюючи рішення, колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не повною мірою ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в частині часткового задоволення первісних позовних вимог щодо відсотків за користування коштами, 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 509 876, 49 грн. -  відсотків за користування коштами; 81 418,71 грн. - 3% річних; 231 211, 99 грн. - інфляційних втрат та 125 000 грн. - моральної шкоди.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Пунктами 1, 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
А відтак, оскільки апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, стягненню підлягають судові витрати у розмірі 50% сплаченого сторонами судового збору за розгляд справи апеляційним судом з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 8 512,50 грн., а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 9 452,41 грн.
Отже, остаточно, шляхом здійснення взаємозарахування з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 939, 91 грн. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року в частині часткового задоволення позовних вимог щодо відсотків за користування коштами, 3 % річних, інфляційних втрат та моральної шкоди ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 509 876, 49 грн. -  відсотків за користування коштами; 81 418,71 грн. - 3% річних;  231 211, 99 грн. - інфляційних втрат та 125 000 грн. - моральної шкоди. 
В частині стягнення боргу в розмірі 2 500 000 грн. та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 939, 91 грн. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Дію рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року в частині, залишеній без змін, - поновити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
          Головуючий:                                                                                           Р.В. Березовенко

          Судді:                                                                                                       О.Ф. Лапчевська

        Г.І. Мостова