УХВАЛА

25 листопада 2022 року 
м. Київ

справа № 640/24497/21
адміністративне провадження № К/990/32247/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 липня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі №640/24497/21 за адміністративним позовом Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" до Державної аудиторської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
Державна установа "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної аудиторської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати висновок про результати моніторингу закупівлі за рамковою угодою 03210000-6 Зернові культури та картопля (картопля свіжа продовольча) (UA-2021-04-19-004240-а) від 19 серпня 2021 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 липня 2022 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року, адміністративний позов задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано висновок Державної аудиторської служби України про результати моніторингу закупівлі за рамковою угодою 03210000-6 Зернові культури та картопля (картопля свіжа продовольча) (UA-2021-04-19-004240-а) від 19 серпня 2021 року №816 в частині встановлення порушення Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» пункту 7 частини першої статті 10 Закону України «Про публічні закупівлі»;
- в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Державна установа "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" вдруге звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її безпосередньо до суду 18 листопада 2022 року.
У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 липня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі №640/24497/21 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд вважає за потрібне повернути її скаржнику з таких підстав.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
Раніше подані позивачем касаційні скарги на ці ж самі судові рішення Верховний Суд ухвалами від 20 жовтня і 9 листопада 2022 року повернув на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України як такі, що не містили підстав для касаційного оскарження судових рішень.
Під час перевірки втретє поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у ній так і не викладені підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку. 
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини одинадцятої статті 26 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Так, вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що умовами тендерної документації вимагалось від учасника надати копії документів за останні 3 місяці, що підтверджують виконання санітарних заходів за принципом «крок назад» та «крок вперед». Між тим, ФОП ОСОБА_1 (учасник тендерної пропозиції) надав витяг з журналу простежуваності за період з 25.02.2021 до 30.03.2021, однак не надав даних за квітень, травень 2021 року. Як позивач, так і третя особа вказали, що ненадання таких даних було обумовлено виключно відсутністю обігу харчових продуктів, що виключає можливість простежування останніх. 
Разом з цим, суд апеляційної інстанції  звернув увагу на те, що жодних пояснень щодо вказаного тендерна пропозиція ФОП ОСОБА_1 не містить. Тобто, в даному випадку має місце порушення ФОП ОСОБА_1 підпункту 18.4 пункту 18 додатку 2 тендерної документації ДУ «ГД ДКВС України», адже вказані положення вимагали від учасника подати копії документів на вчинення відповідних заходів за останні 3 місяці.
На переконання суду апеляційної інстанції, в даному випадку третя особа у складі своєї тендерної пропозиції мала надати пояснення у довільній формі щодо відсутності обігу харчових продуктів за квітень та травень 2021 року, що зумовлює відсутність даних у журналі простежуваності за вказаний період.
Посилання позивача на те, що відповідачем не надано належних та достатніх доказів щодо наявності обігу харчових продуктів в третьої особи за період квітень, травень 2021 року судом визнані такими, що не мають жодного визначального значення в межах даної адміністративної справи, адже за відсутності такого обігу, враховуючи вимоги підпункту 18.4 пункту 18 додатку 2 тендерної документації ДУ «ГД ДКВС України» ФОП ОСОБА_1 мав надати довідку у довільній формі із відповідними поясненнями.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача не спростовують висновки Державної аудиторської служби в частині порушення пункту 2 частини першої статті 31 Закону №922-VIII.
Проте, касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судами попередніх інстанцій та необхідності висновку Верховного Суду саме у цій справі щодо цих норм.
Отже, зазначивши про ці норми заявник не виклав їх неправильного застосування у взаємозв`язку із обставинами справи та не вказав як, на його думку, вказані норми права повинні застосовуватись.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. 
Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.
Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Проста констатація самого факту наявності або відсутності постанови Верховного Суду у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для обґрунтування касаційної скарги, оскільки вимагає визначення норми права, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/не застосування цієї норми права.
Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, або незастосування такого висновку, за відсутності вмотивованих аргументів, не є підставою для відкриття касаційного провадження. 
Відтак, з огляду на зазначене, посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження є безпідставним.
Наступною підставою оскарження судових рішень скаржник зазначає статтю 351 КАС України та вказує, що на переконання скаржника, рішення судів першої та другої інстанцій винесено з порушенням норм процесуального права, з ненаданням правової оцінки доказам наданим у даній справ, що свідчить про наявність підстав для їх скасування. 
За змістом частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:
1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої  статті 328 цього Кодексу; або
2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або;
3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;
4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Суд звертає увагу на те, що у випадку посилання скаржника на статтю 351 КАС України як на підставу касаційного оскарження, необхідно навести порушені судами норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в сукупності з обґрунтуванням підстав, передбачених частинами другою та третьою статті 353 КАС України.
Тобто необхідно зазначити підставу, визначену частинами другою та третьою статті 353 КАС України, а також обґрунтувати наявність порушення процедури розгляду справи, передбаченої частиною другою статті 353 КАС України, та обґрунтувати наявність такої підстави.
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень є також підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та зазначає, що вказана справа має неабияке значення для позивача, оскільки стосується протиправності дій відповідача щодо вимагання від установи вчинення дій (вимог щодо надання документів, що не передбачені частиною одинадцятою статті 26 Закону України «Про публічні закупівлі»), що можуть у подальшому спричинити порушення законодавства у сфері закупівель.
Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно "виняткового значення" справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Проте, твердження скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього (підпункт "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.
Такі посилання скаржника мають загальний характер та притаманні кожній аналогічній справі, а тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції.
При цьому використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", або "суспільний інтерес" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, у частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.  
Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначати підстави касаційного оскарження. Цей обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя  статті 334 КАС України).
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження. 
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Отже, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 липня 2022 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі №640/24497/21.
Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки встановлено, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.
На підставі наведеного і керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 липня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі №640/24497/21 за адміністративним позовом Державної установи "Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України" до Державної аудиторської служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.
Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….
Н.М. Мартинюк,
Суддя Верховного Суду