УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 295/15779/20
провадження № 51-2693ск22
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої              ОСОБА_7,
суддів             ОСОБА_8, ОСОБА_9,
розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого  ОСОБА_1 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 28 січня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року і
встановила:
За вироком Богунського районного суду м. Житомира від 28 січня 2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Тарасинкове Оржицького району Полтавської області, громадянина України, одруженого, неповнолітніх дітей немає, непрацюючого, зареєстрованого в 
АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого (23.03.2015 Житомирським районним судом за ст.ст. 15 ч.3, 185 ч.3, 186 ч.3, 185 ч.3, 187 ч.3, 186 ч.2,70 КК України до 7 років позбавлення волі; ухвалою апеляційного суду 28.05.2015 вирок змінено в частині призначеного покарання - 6 років позбавлення волі; 10.05.2016 Пішанським районним судом Вінницької області за ст.391, 71 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі), визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі.
Цим же вироком,  ОСОБА_2  та ОСОБА_3 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1175 (одну тисячу сто сімдесят) грн. 83 коп. на відшкодування майнової шкоди.
Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи в дольовому порядку по 217 (двісті сімнадцять) грн. 94 коп. з кожного.
Витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи в сумі 980,70 грн. віднесено за рахунок держави.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком суду 02.11.2020 р. близько 22 години, ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перебуваючи неподалік будинку 86 по 
вул. Перемоги в м. Житомирі, помітили раніше їм невідомого ОСОБА_4 , який йшов позаду їх та слухав музику в навушниках. У цей час у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 виник спільний злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення будь-якого цінного майна, що належить ОСОБА_4 . Реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення майна ОСОБА_4 , поєднаний із застосуванням насильства, що не є небезпечним для здоров`я потерпілого, маючи на меті заволодіти його майном, у вказаний день, час, місці та за вказаних обставин, з корисливих мотивів, ОСОБА_2 підійшов до останнього та раптово наніс один удар руками в верхню частину тулуба потерпілого, внаслідок чого останній не втримавши рівновагу впав на землю та тим самим подавив волю потерпілого до опору. В подальшому ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_1 , не припиняючи свого спільного злочинного умислу, продовжили наносити хаотичні удари ногами в область голови потерпілого, нанісши не менше шести ударів ОСОБА_4 . В цей час ОСОБА_3 , діючи в межах спільної злочинної домовленості, перебував на відстані близько метра - півтора від місця вчинення кримінального правопорушення, щоб у разі необхідності повідомити 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про можливе викриття дій останніх.
У результаті злочинних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді синця та саден на лобі справа, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, подолавши волю потерпілого до опору, ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_1 , продовжуючи свої злочинні дії направлені на відкрите викрадення майна, з внутрішньої кишені куртки ОСОБА_4 відкрито викрав мобільний телефон марки «Meizu m6 note», серійний номер НОМЕР_1 , ІМЕІ1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , вартістю 1175 грн. 83 коп.
В подальшому ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 місце вчинення кримінального правопорушення залишили та розпорядилися викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяли потерпілому ОСОБА_4 матеріального збитку на загальну суму 1175,83 грн.
Умисні дії ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які виразилися у відкритому викраденні чужого майна, поєднаного з застосування насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, судом кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, справу направити на новий судовий розгляд. Указає, що висновки судів про доведеність вини засудженого ОСОБА_1 ґрунтується на недопустимих доказах, суперечливих показах потерпілого, що виключає правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 186 КК України.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.
Суд вважає необґрунтованими доводи у скарзі про неправильну кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки вони спростовуються належними висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку. 
Як убачається із наданої копії вироку, суд, аналізуючи сукупність усіх встановлених під час судового розгляду обставин кримінального правопорушення, зібраних та оцінених доказів, дійшов висновку, що вина обвинувачених доведена послідовними та незмінними показами потерпілого ОСОБА_4 . 
Також вина обвинувачених підтверджена показами свідка ОСОБА_5 , який зазначив, що спочатку до потерпілого підійшов 
ОСОБА_2 , який наніс удар потерпілому, від якого останній впав та до побиття приєднався ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 в цей час стояв за півметра і спостерігав за навколишньою обстановкою. Побачивши, що б`ють людину свідок вийшов з автомобіля, щоб припинити бійку, це побачив ОСОБА_3 , про що повідомив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , і останні втекли з місця пригоди. 
Крім того, вина обвинувачених підтверджується висновком судово-медичної експертизи, під час якої у потерпілого виявлено тілесні ушкодження, які могли виникнути за обставин вказаних потерпілим, а також письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення.
При цьому суд  у вироку зазначив про те, що дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані  за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, поєднаного з застосуванням насильства, яке є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Водночас суд у вироку навів мотиви про неспроможність доводів сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки вони не спростовують висунутого обвинувачення і на їхнє підтвердження стороною захисту не надано жодних належних і допустимих доказів.
Суд у вироку звернув увагу на те, що з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. Відкритим визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.186 КК України, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності, вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.
Суд зазначив, що досліджені докази вказують, що   ОСОБА_1 повною мірою розумів, що потерпілий усвідомлює факт заволодіння ним належним потерпілому майном. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що згідно висновку експертизи кількість ударів, вказаних потерпілим під час проведення слідчого експерименту, не відповідає тілесним ушкодження у потерпілого суд відкидає. Так, судом встановлено, що під час побиття потерпілий, будучи одягненим у зимовий одяг, руками закривав голову, що не дало утворення більшої кількості тілесних ушкоджень. Крім показань потерпілого про кількість ударів, зазначене підтверджено показами свідка ОСОБА_5 , свідка ОСОБА_6 , який показав, що вигляд потерпілого свідчив про його побиття.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної обвинуваченого щодо неправильної кваліфікації дій за ч.2 ст. 186 КК України, які є аналогічними за змістом касаційної скарги захисника, належним чином перевірив і спростував їх.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріалів із зафіксованими на них результатами НСРД у справі, що розглядалася, фактично лише підтверджують інформацію та інші наявні докази у цій справі, не суперечать іншим доказам у справі, які враховані судом, не є єдиним або ключовим доказом проти обвинувачених, який використав суд першої інстанції під час обґрунтування вироку суду.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано і правильно надав оцінку процесуальним документам, які стали підставою для проведення НСРД, та протоколам, складеним за результатами їх проведення, як допустимим доказам у кримінальному провадженні, у їх взаємозв`язку з іншими доказами, відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Також суд вказав і на безпідставність тверджень обвинуваченого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про невірну оцінку судом першої інстанції протоколів пред`явлення особи для впізнання від 03.11.2020 року, що, на думку сторони захисту, є недопустимим доказом.
Досліджуючи матеріали провадження, суд апеляційної інстанції вказав, що відсутні докази того, що потерпілому було попередньо продемонстровано осіб, які підлягають впізнанню, ці обставини заперечувалися і самим потерпілим. До того ж, як слушно зазначив суд першої інстанції, свідок ОСОБА_6 не повідомляв суду, що потерпілий був присутній під час проведення огляду місця події та особисто бачив обвинувачених на місці їх затримання, а лише вказав що після проведення огляду місця події йому запропонували проїхати до відділку, він сідав в автомобіль правоохоронних органів, який не перебував на місці проведення слідчої дії, в якому сидів потерпілий, якому було погано і його вигляд свідчив про його побиття, що в свою чергу не є беззаперечним свідченням того, що потерпілий міг попередньо бачити обвинувачених.
Враховуючи викладене, апеляційний суд не ставить під сумнів допустимість вказаних протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та попри твердження сторони захисту не мав підстав уважати їх недопустимими доказами.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів не знаходить підстав вважати, що постановлені в даному провадженні судові рішення є незаконними з огляду на вказані у скарзі порушення, в тому числі й вимог ст. 419 КПК України.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
постановила:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого  ОСОБА_1 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 28 січня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_7                         ОСОБА_8                          ОСОБА_9