ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6215/22 Справа № 185/7823/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого- судді Демченко Е.Л. 
                суддів – Куценко Т.Р., Макаров М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
в с т а н о в и л а:

       У листопаді 2020 року акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” (далі – АТ КБ “ПриватБанк”) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що між АТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_1 24 квітня 2013 року було укладено договір б/н, відповідно до умов якого, остання отримала грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
       Зазначали, що ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та "Тарифами", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір, про що свідчить її підпис у заяві.
       Вказували, що відповідно до п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 договору клієнт дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
       Посилаючись на те, що ОСОБА_1 допустила значне порушення взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 23 вересня 2020 року виникла заборгованість у загальному розмірі 18 322,21 грн., яка складається з: заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 12 552,53 грн.; заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України в розмірі 836,95 грн., а також пені в розмірі 4 932,73 грн., а тому просили суд ухвалити рішення, яким стягнути заборгованість за кредитним договором без номеру від 24 квітня 2013 року у загальному розмірі 12 552,53 грн.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 24 квітня 2013 року у розмірі 12 552,53 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. В іншій частині залишити без змін.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифів не були підписані позичальником, анкета-заява не містить відомостей про розмір процентної ставки та підстави та порядок сплати неустойки. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову банку та стягненню простроченої заборгованості, не звернув увагу, що до вказаних сум включається не тільки саме тіло кредиту, а й відсотки за користування кредитом, пеня, комісії тощо, що є незаконним та такими, що не передбачені умовами кредитного договору. 
       АТ КБ «Приватбанк» було надано відзив на апеляційної скарги, відповідно до якого просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на наявність у справі доказів отримання відповідачем кредитних коштів, їх фактичне користування та наявність заборгованості. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
       Судом першої інстанції встановлено, що 24 квітня 2013 року  ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву. 
       Відповідно до заяви, позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з “Пам`яткою”, «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
       Станом на 23 вересня 2020 року виникла заборгованість у загальному розмірі 18 322,21 грн., яка складається з: заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 12 552,53 грн.; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, в розмірі 836,95 грн., а також пені в розмірі 4 932,73 грн.
       Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що надані АТ КБ «Приватбанк» Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таким чином, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12 552,53 грн.
       Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
       За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
       Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
       Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
       Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Дослідивши матеріали справи, колегія суддів звертає увагу на те, що на підтвердження наявності між сторонами кредитних правовідносин, банком було надано суду розрахунок заборгованості, виписку по рахункам відповідача та анкету-заяву від 24 квітня 2013 року (а.с.5-12,15,52-64). 
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та заборгованості за простроченими відсотками, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.
       Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витягом з Умов
та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника)
і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
       При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг
з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розуміла відповідач ОСОБА_1 , ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».
       Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови
та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі
№ 6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
       Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період – з часу виникнення спірних правовідносин (24 квітня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (05 листопада 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
       З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.
       Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131 цс 19.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що Умови та Правилами надання банківських послуг, Тарифи банку нею підписані не були, а тому їх не можна вважати частиною кредитною договору, враховуючи, що анкета-заява умов про нарахування відсотків, неустойки та комісій не містила, останні не підлягали до стягнення, в той же час, суд першої інстанції помилково стягнув заборгованість за тілом кредиту в розмірі 12 552,53 грн., оскільки остання фактично не є розміром кредиту, а включає в себе не обумовлені договором платежі, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню.
       Так, ознайомившись з матеріалами цивільної справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та позицією апелянта, що анкета-заява від 24 квітня 2013 року, укладена між сторонами, не містить відомостей про визначення між сторонами розміру відсотків за користування кредитом, а також неустойки, комісії та інших платежів.
       В той же час, знаходить слушними доводи апелянта, що прострочена сума кредиту є за своєю суттю не тільки заборгованість по кредиту, а й містить в собі відсотки за його користування, неустойки тощо, що суперечить умов укладеного між сторонами договору, у зв`язку з чим, на суд першої інстанції покладався обов`язок самостійно визначити наявність або відсутність у відповідача заборгованості перед банком, його розмір у разі його наявності із наведенням власного розрахунку. 
       Зважаючи на ігнорування судом першої інстанції відповідного обов`язку, що призвело до невірного визначення суми заборгованості відповідача перед банком, колегія суддів вважає за необхідне навести власний розрахунок коштів, витрачених відповідачем та повернутих до банку, виходячи з інформації, викладеній у виписці по картковому рахунку позичальника.
       Так, з виписки по картковому рахунку відповідача вбачається та це не заперечується відповідачем, остання, підписавши анкету-заяву від 24 квітня 2013 року, отримала кредитну картку банку та почала активно користуватися наявними на ній коштами, частково погашаючи заборгованість.
       Досліджуючи вказану виписку, шляхом власноручного арифметичного підрахунку транзакцій з кредитними коштами, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем було використано кредитних коштів банку на загальну суму 112 598,77 грн., в той же час з метою погашення заборгованості, відповідачем було внесено на картковий рахунок суму в розмірі 135 258,96 грн. 
       Таким чином, у відповідача відсутня заборгованість перед банком за тілом кредиту по кредитному договору від 24 квітня 2013 року. 
       Колегія суддів зауважує, що відповідна сума використаних відповідачем коштів банку не включає в суму коштів отриманих за послугою купівлі товару в розстрочку, а саме “Оплати частинами”, яка згідно виписки складає 17 153,66 грн., оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про укладення із відповідачем відповідних кредитних договорів на купівлю товарів у розстрочку. 
       Крім того, колегія суддів зауважує, що навіть за наявності останніх, загальна сума витрачених коштів із урахування оплати товарів у кредит на суму 17 153,66 грн. не перевищує суму коштів внесених позивачем на картковий рахунок з метою погашення заборгованості, а тому підстави для наявності висновку про наявність заборгованості перед банком відсутні (112 598,77 грн. + 17153,66 грн. = 129 752,43 грн., в той час внесені кошти складають 135 258,96 грн. Тобто переплата складає 5 506,53 грн.
       Також, колегія суддів зауважує, що банком під час користування позичальником кредитним рахунком списувалися комісії за користування послугами, які входять до суми самої заборгованості, а саме комісії за зняття чи перерахунок кредитних коштів банку на суму 1584,99 грн. 
       Таким чином, сума фактично використаних коштів, враховуючи відсутність у кредитному договорі умов щодо нарахування складає 111 013,78 грн. (без коштів отриманих за послугою “Оплата частинами”, та 128 167,44 грн. у разі врахування отриманих коштів за вказаною послугою).
       З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку про безпідставність висновку суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 12 552,53 грн., а тому рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.
       Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового рішення відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
       Таким чином, оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено, рішення суду скасовано, в задоволенні позову до останньої відмовлено, з позивача АТ КБ “ПриватБанк” підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в розмірі 2 160 грн.
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове.
       
        В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

       Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1  судовий збір в розмірі 2 160 грн.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів. 

       Повний текст постанови складено 05 грудня 2022 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

        Судді:                                                 Куценко Т.Р. 

Макаров М.О.