ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2022 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи 519/1065/20
Апеляційне провадження №22-ц/813/3093/22
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого – Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач), 
суддів – Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,
за участю секретаря – Кузьмук А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Сона Костянтина Еріковича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Барановської З.І., 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с.1-4).
Позовна заява мотивована тим, що 14 грудня 2014 року між ним (позивачем) та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого він надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8 500 доларів США, строком до 28 березня 2020 року. Факт одержання коштів підтверджується розпискою, написаною власноруч ОСОБА_2 (оригінал якої надано суду). Проте відповідач у визначений договором позики строк грошові кошти не повернув, чим порушив його майнові права.
З урахуванням викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 8 500 доларів США, що на дату подачі позову складає 240 805 грн. (з розрахунку 1 долар США відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 02 жовтня 2020 року – 28,33 грн).
У відзиві на позов адвокат Урсу І.М. в інтересах ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість. Зазначала, що між сторонами не укладалось договору позики, а ОСОБА_2 ніколи не отримував від ОСОБА_1 кошти у борг. Надана позивачем розписка не містить відомостей про передачу ОСОБА_1 грошових коштів та їх отримання ОСОБА_2 саме у борг. Не надано суду доказів підтвердження факту передачі коштів. При цьому, вказувала, що надана розписка свідчить, що відповідач перед позивачем взяв на себе зобов`язання розрахуватися (погасити заборгованість) за проведення ОСОБА_1 за завданням ОСОБА_2 ремонтних робіт в нежитловому приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , в якому розташований фітнес-клуб «Personal Training Center» та орендарем якого є дружина відповідача – ОСОБА_3 . Посилалась також на скріншоти листування у месенджері. По мірі здійснення позивачем зазначених ремонтних робіт відповідач ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_3 розраховувались з останнім за їх здійснення, а також за придбання ОСОБА_1 будівельних матеріалів та відповідного обладнання. Пояснювала, що грошова сума 8 500 доларів США є нічим іншим як попередньою оцінкою вартості ремонту з матеріалами, яка була сплачена у повному обсязі, з огляду на те, що в період з 01 серпня 2019 року по 22 квітня 2020 року Марченковими перераховані на карту ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 615 504 грн., що еквівалентно 9 573,25 доларів США, з яких:
- 457 504 грн перераховано ОСОБА_2 (при цьому з 14 грудня 2019 року перераховано 149 615 грн.);
- 158 000 грн перераховано ОСОБА_3 (при цьому, з 14 грудня 2019 року перераховано 84 000 грн.).
Зазначала, що ОСОБА_1 ремонті роботи не доробив та не повернув розписку. Приморським відділом поліції здійснюється досудове розслідування за заявою ОСОБА_2 від 19 червня 2020 року щодо дій ОСОБА_4 , який зловживаючи довірою, заволодів належним ОСОБА_2 майном (а.с.21-25).
У відповіді на відзив адвокат Сон К.Е. в інтересах ОСОБА_1 зазначив, що існування договірних відносин щодо проведення ремонтно-оздоблювальних робіт та розрахунки по ним не мають ніякого відношення до справи та розписки, за якою ОСОБА_2 зобов`язався повернути 8 500 доларів США. Підтвердив факт переказу коштів з 14 грудня 2019 року у розмірі 149 615 грн. на виконання іншої розписки від 14 грудня 2019 року, в якій ОСОБА_2 брав на себе зобов`язання оплатити ремонтно-оздоблювальні роботи, виконані ОСОБА_1 у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (копію зазначеної розписки надано суду). Посилання на переказ коштів ОСОБА_3 є недоречними та не стосуються справи. Зазначав, що відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати про відсутність зобов`язань з повернення грошових коштів (а.с.92-93).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.101-106).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 14 грудня 2019 року не містить у собі відомостей про факт передання ОСОБА_1 грошей у борг ОСОБА_2 , факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в борг, а також дати отримання ОСОБА_2 таких коштів в борг. Суд повважав, що позивач не довів належними й допустимими доказами факту укладення договору позики. Тому суд дійшов висновку, з огляду на зміст розписки, про відсутність між позивачем та відповідачем грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за розпискою відсутні.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї
В апеляційні скарзі адвокат Сон К.Е. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Южного міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі (а.с.109-112).
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, що в ході розгляду справи у судовому засіданні встановлено такі факти:
- ОСОБА_2 не заперечує, що підписував розписку від 14 грудня 2019 року та не заперечував фактично взяті зобов`язання щодо повернення готівкових коштів;
- в ході судового засідання навіть було встановлено місце підписання розписки: АДРЕСА_2 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де відповідач працював директором та представник на питання суду зазначив, що «якісь кошти передавались, але це не ті»;
- наявність боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боржник отримав кошти та не повернув їх (ВП ВС: №723/304/16-ц від 23 жовтня 2019 року та № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019 року);
- для стягнення коштів достатньо зазначення зобов`язання повернути гроші (ВССУ у справі № 444/2909/15-ц від 21 грудня 2016 року).
Адвокат Сон К.Е. зазначав, що судом не взято до уваги спростування доводів відповідача та не надано жодної правової оцінки фактам, викладеним у його відповіді на відзив на позов.
Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу. У клопотанні про розгляд справи у порядку письмового провадження адвокат Урсу І.М. в інтересах ОСОБА_2 зазначила про не згоду з апеляційною скаргою та дотримання судом норм матеріального і процесуального права під час винесення судового рішення. Вказала, що суд дійшов вірного висновку, що між сторонами не укладалось жодного договору позики, грошових коштів ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 ніколи не отримував (а.с.153).
У судовому засіданні 11 жовтня 2022 року сторони, будучі належним чином повідомленими про слухання справи в апеляційній інстанції, участі не прийняли. Сторони,будучі обізнаними про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не виявили бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України. 
Представники сторін просили суд розглядати справу без їх участі (а.с.153,161).
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.
Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 11 жовтня 2022 року у відсутності сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Надані суду докази та встановлені обставини:
Позивачем надана суду розписка від 14 грудня 2019 року за підписом ОСОБА_2 такого змісту: «Я, ОСОБА_5 , паспорт НОМЕР_1 от 19 июля 2004 г, выданы Южненским РО УМВД Украины в Одесской обл. ИНН НОМЕР_2 , зарегистрированный по адресу: АДРЕСА_3 , обязуюсь рассчитаться (погасить задолж.) 8500 доларов США (восемь тисяч пятсот доларов США) до 03.28.2020г . ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 », зазначені дата: «14.12.19» та прізвище « ОСОБА_5 », проставлений підпис. 
За позицією позивача між сторонами укладено договір позики, який не виконаний відповідачем, тому він просить стягнути на його користь з ОСОБА_2 грошові кошти в загальному розмірі 8 500 доларів США, що на дату подачі позову складає 240 805 грн.
За позицією відповідача 14 грудня 2019 року між сторонами договір позики не укладався, кошти від ОСОБА_1 він (відповідач) ніколи не отримував; між ними виникли правовідносини із здійснення ОСОБА_1 ремонту нежитлового приміщення за завданням ОСОБА_2 , за що останній зобов`язався розрахуватися (погасити заборгованість) у розписці від 14 грудня 2019 року. Зазначав, що розрахунок здійснений, однак ОСОБА_1 не повернув оригінал розписки. 
Оригінал розписки від 14 грудня 2019 року долучений до матеріалів справи та під час судового засідання досліджений судом (а.с.95).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).
У ст.509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від  18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Враховуючи, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц.
Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку оцінив розписку від 14 грудня 2019 року і дійшов висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів 14 грудня 2019 року або у будь-який інший день.
Встановивши, що згідно з розпискою від 14 грудня 2019 року ОСОБА_2 лише зобов`язався розрахуватися (погасити заборгованість) у розмірі 8 500 доларів США до 28 березня 2020 року ОСОБА_1 , а не повернути отриману у борг суму коштів, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин ст.ст.1046, 1047 ЦК України і дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики, чим мотивовано позов.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували правовідносини з виконання ОСОБА_1 ремонтних робіт на об`єктах нерухомості за замовленням ОСОБА_2 .
Так, у справі наявний скріншот переписки ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , з якої встановлено узгодження між сторонами питань по ремонту приміщення, в тому числі фінансові питання, наявні фото. Період переписки з вересня 2019 року по 27 березня 2020 року (а.с.41-60).
На аркуші справи 94 міститься копія розписки від 14 грудня 2019 року, за якою ОСОБА_2 зобов`язався виконати взяті фінансові зобов`язання в рамках оплати за ремонтно-оздоблювальні роботи, проведені ОСОБА_1 . Він підтвердив:
- факт виконання комплексу ремонтно-оздоблювальних робіт, проведених за адресою: АДРЕСА_2 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 »;
- наявність заборгованості станом на 14 грудня 2019 року 188 519 грн., які зобов`язався сплатити до 25 грудня 2019 року (а.с.94).
Також стороною відповідача надано суду документи з Приватбанк (довідки та виписки з рахунку), з яких вбачається перерахування ОСОБА_2 ОСОБА_1 в період з 01 серпня 2019 року по 17 березня 2020 року грошових коштів на загальну суму 457 504 грн, в тому числі з 14 грудня 2019 року перераховано 149 615 грн. (а.с.61-65).
Дружина відповідача ОСОБА_3 , будучі ФОП та орендуючи нежитлове приміщення 1Ц у АДРЕСА_1 , також здійснювала перерахування коштів ОСОБА_1 в період з 12 вересня 2019 року по 15 лютого 2020 року на загальну суму 158 000 грн., в тому числі з 14 грудня 2019 року перераховано 84 000 грн. (а.с.66-68).
Суду надано копію витягу з ЄРДР за кримінальним провадженням № 12020160500002284, з якої вбачається, що 19 червня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до відділу поліції із заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 , який шляхом зловживання довірою заволодів належним йому майном (а.с.69). 
Доводи позивача про те, що між ним і відповідачем укладено договір позики, оформлений розпискою, і на підставі цього договору у ОСОБА_2 виник обов`язок повернути йому отримані у борг 8 500 доларів США, апеляційний суд відхиляє, оскільки суд першої інстанції, дослідивши зміст розписки, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона не підтверджує передачу позивачем коштів у борг і обов`язок відповідача їх повернути.
Зміст розписки є суперчливим та не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача, тому відсутні підстави для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики (а.с.95).
У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (ст.12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).
Позивачем не доведено суду обґрунтованості своїх позовних вимог. В свою чергу, відповідачем доведено суду існуванні між сторонами інших ніж з договору позики правовідносин, а саме: правовідносин з виконання ремонтних робіт нежитлових приміщень.
Доводи апелянта щодо не заперечення ОСОБА_2 про підписання розписки від 14 грудня 2019 року та про взяття зобов`язань щодо повернення готівкових коштів не спростовують висновків суду першої інстанції про недоведеність укладення між сторонами саме договору позики.
Посилання в апеляційній скарзі на пояснення представника відповідача на питання суду, що «якісь кошти передавались, але це не ті» не відповідають дійсності. Так, із звукозапису судового засідання від 28 квітня 2021 року встановлено, що на питання суду представник відповідача пояснювала, що кошти у розмірі 8 500 доларів США ОСОБА_2 від ОСОБА_1 ніколи не отримував у борг. Розписки складались на підтвердження наявності заборгованості за ремонтні роботи та придбаний матеріал. У кафе ОСОБА_2 передав налом кошти ОСОБА_1 за матеріали за вказаною розпискою. Представник наполягала, що існували правовідносини з виконання ремонтних робіт та ОСОБА_2 розрахувався з ОСОБА_1 у повному обсязі, але оригінал розписки останній не повернув. 
Посилання в апеляційній скарзі на постанови Великої Палати Верховного Суду у справах № 723/304/16-ц від 23 жовтня 2019 року та № 464/3790/16-ц від 16 січня 2019 року колегія суддів не бере до уваги, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У цих справах встановлено факт отримання коштів у борг, що також відображено у тексті розписок, на відміну від справи, що розглядається, де розписка не містить відомостей щодо отримання боржником грошових коштів у позику. 
Слід врахувати, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
Так само не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відносно того, що для стягнення коштів достатньо зазначення зобов`язання «повернути гроші» з посиланням на постанову ВССУ у справі № 444/2909/15-ц від 21 грудня 2016р., з огляду на різні фактичні обставини зі справою, що розглядається, про що зазначалось вище. Зокрема, у справі, що розглядається відповідач не зобов`язався повернути гроші, як і у справі № 444/2909/15-ц, а зобов`язався розрахуватися (погасити заборгованість), що свідчить про існування інших правовідносин ніж позика, враховуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги 
Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність  висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновків щодо незаконності і неправильності судового рішення.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про дотримання судом першої інстанції норм процесуального права та вірне застосування норм матеріального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги не має.
Керуючись ст.ст. 388, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Сона Костянтина Еріковича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Южного міського суду Одеської області від 28 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 12 жовтня 2022 року.

Головуючий: 

Судді: