ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

26 вересня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 732/1923/21
Головуючий у першій інстанції – Лиманська  М. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/810/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю ”Мілоан”
треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Роман Васильович,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Лиманської М.В. від 10 червня 2022 року, місце ухвалення рішення м. Городня, дата складення повного тексту рішення - 10 червня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутих коштів за оскаржуваним виконавчим написом, треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Клименко Роман Васильович,
                             В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан”, зазначивши третіми особами приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С., приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Клименка Р.В., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих коштів за оскаржуваним виконавчим написом, в якому просила: визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №13504, вчинений 20.07.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Київської області Гораєм О.С. про  стягнення  з  ОСОБА_1   на  користь  ТОВ ”Мілоан” коштів в розмірі 40 455,88 грн.; стягнути з ТОВ ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 6 113,64 грн. в рахунок повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню; стягнути з ТОВ ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 6 000 грн. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначала, що 10.09.2020 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Клименка Р.В. було відкрито виконавче провадження щодо виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Київської області Горая О.С. №13504 від 20.07.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ”Мілоан” заборгованості в розмірі 40 455,88 грн. У межах виконавчого провадження з виконання оспорюваного виконавчого напису з позивача на користь ТОВ ”Мілоан” було стягнуто кошти в сумі 6 113,64 грн. ОСОБА_1 зазначала, що ніколи не укладала договорів з ТОВ ”Мілоан”, жодних коштів, а тим більше, претензій чи вимог про сплату боргу від них не отримувала. За даних обставин позивач вважає, що заборгованість не може вважатися безспірною, а оспорюваний виконавчий напис було вчинено із порушенням норм Закону України ”Про нотаріат”, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 ”Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів”, у зв`язку з чим є підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позивач, із посиланням на норми статті 1212 ЦК України, також просила стягнути з відповідача, як безпідставно набуте майно 6 113,64 грн. в рахунок повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 10.06.2022 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення безпідставно набутих коштів за оскаржуваним виконавчим написом - задоволено. Виконавчий напис №13504 від 20.07.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 40 455,88 грн. - визнано таким, що не підлягає виконанню з моменту його вчинення. Судом стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 6 113,64 грн. у повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 6 000 грн. у повернення судових витрат на правничу допомогу. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 1 816 грн. у повернення судового збору.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” просить скасувати рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 10.06.2022 року в частині задоволеної судом вимоги позивача про повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, і в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вказаної позовної вимоги, а також змінити розподіл судових витрат на правничу допомогу, які визначені за рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 10.06.2022 року, зменшивши їх розмір до 0,00 грн. В доводах апеляційної скарги ТОВ ”Мілоан” вказує, що рішення суду першої інстанції від 10.06.2022 року у оскаржуваній частині ухвалено судом при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи; має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що позивачем не доведено факту примусового стягнення з неї на користь відповідача коштів в сумі 6 113,64 грн. у виконавчому провадженні №62999425, факту отримання цих коштів відповідачем та факту відсутності у відповідача правових підстав на отримання заявленої у справі до повернення суми у розмірі 6 113,64 грн. На думку апелянта, відповідь приватного виконавця не підтверджує факту зарахування (надходження) грошових коштів на рахунок відповідача, оскільки не є первинним бухгалтерським документом. Доводи апеляційної скарги стверджують, що за наявності у позивача перед відповідачем боргового зобов`язання за кредитним договором, застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України не допускається. За даних обставин, на думку апелянта,  позовна  вимога  ОСОБА_1   про  стягнення  з  відповідача 6 113,64 грн. в рахунок повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, є необґрунтованою, безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. В доводах апеляційної скарги ТОВ ”Мілоан” не погоджується із розміром стягнутої судом першої інстанції на користь позивача суми 6 000 грн. у повернення судових витрат на правничу допомогу, вважає даний розмір неспівмірним і недоведеним, а тому просить апеляційний суд зменшити його до 0,00 грн. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги ТОВ ”Мілоан” відмовити у зв`язку із її необґрунтованістю, та вирішити питання судових витрат. 

В частині задоволення вимог заявленого позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, рішення суду першої інстанції від 10.06.2022 року апелянтом не оскаржується.  
Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
За даних обставин, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 10.06.2022 року у оскаржуваній ТОВ ”Мілоан” частині. 

В судове засідання апеляційного суду учасники справи, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.119,139,140,143), не з`явились. В апеляційній скарзі ТОВ ”Мілоан” просить апеляційний суд провести розгляд справи за відсутності відповідача. Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с.128). 
Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
  
Згідно положень ч.5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
За даних обставин, датою прийняття даної постанови апеляційним судом є 26.09.2022 року. 

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 20.07.2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. за заявою ТОВ ”Мілоан” було вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №13504, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №1481808 від 24.12.2019 року в сумі 40 455,88 грн., в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 11 384,89 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 21 810,99 грн.; прострочена заборгованість за комісією  -  1 210,00  грн.;  строкова  заборгованість за штрафами і пенями - 6 050,00 грн. Стягнення заборгованості проводиться за період з 07.02.2020 року по 30.06.2020 року (а.с.21). Зі змісту оспорюваного виконавчого напису вбачається, що 24.12.2019 року ОСОБА_1 уклала із Товариством з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” кредитний договір №1481808, строк платежу за яким  настав, а боржником допущено прострочення платежів. Копія кредитного договору №1481808 від 24.12.2019 року між ТОВ ”Мілоан” та ОСОБА_1 міститься на аркушах справи: 14-19.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Клименка Р.В. від 10.09.2020 року відкрито виконавче провадження №62999425 з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. №13504, виданого 20.07.2020 року. Боржником за кредитним договором, відповідно до виконавчого напису є ОСОБА_1 . Загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню, становить 40 455,88 грн. (а.с.25-26).
Як вбачається з відповіді приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Клименка Р.В. від 06.12.2021 року на адвокатський запит представника позивача, станом на 06.12.2021 року в рамках виконавчого провадження  №62999425  стягнуто  кошти  у  розмірі 6 113,64 грн., з яких 5 298,81 грн. - сума боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувача; 669,00 грн. - витрати виконавчого провадження; 145,83 грн. - основна винагорода приватного виконавця (а.с.13).

Як вбачається із рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 10.06.2022 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” було задоволено, задовольняючи вимоги заявленого ОСОБА_2 позову у оскаржуваній частині, тобто, в частині стягнення з Товариства з обмеженою    відповідальністю    ”Мілоан”   на   користь   ОСОБА_1 6 113,64 грн. в рахунок повернення коштів, стягнутих за оспорюваним виконавчим написом, суд першої інстанції виходив із тих обставин, що оскільки у спірних правовідносинах виконавчий напис, за яким стягнуто з позивача кошти, підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, правова підстава для примусового стягнення спірних грошових коштів вважається такою, що відпала. За даних обставин, відповідно до статті 1212 ЦК, як зазначив суд першої інстанції у рішенні від 10.06.2022 року, відповідач зобов`язаний повернути позивачу отримані грошові кошти.
Стосовно розподілу судових витрат між сторонами, суд першої інстанції зазначив, що в силу статей: 133, 137, 141 ЦПК України судові витрати в сумі 6 000 грн., пов`язані із отриманням позивачем правничої допомоги, які підтверджені документально (а.с.10-12), підлягають стягненню з відповідача; також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 1 816 грн. у відшкодування сплаченого судового збору. 

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції невірно визначив суму грошових коштів, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. 

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Відповідно до приписів ч.1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Правовий аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації, як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України  від  25.10.2017  року  у  справі  №3-905гс17  та  у  постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №757/42443/15-ц, провадження №61-38890св18.
Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї, якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 року у справі №910/1531/18.

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 року у справі №918/47/18, від 01.04.2019 року у справі №904/2444/18.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у   тому  числі,  у  виді  розірвання  договору.  Дана правова позиція викладена у  постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 року у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 року у справі №6-100цс15.

Оскільки у даній справі виконавчий напис №13504 від 20.07.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. про стягнення на користь Товариства з обмеженою  відповідальністю ”Мілоан” з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі  40 455,88 грн., визнано таким, що не підлягає виконанню з моменту його вчинення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стягнуті з позивача на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню, згідно положень статті 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій вони були отримані, відпала.
Проте, стягуючи з відповідача на користь позивача всю суму утриманих з позивача коштів, а саме, 6 113,64 грн., суд першої інстанції не звернув уваги, що в дану суму, крім суми боргу за виконавчим документом, яка перерахована на рахунок стягувача - 5 298,81 грн., входять також витрати виконавчого провадження, які становлять суму - 669,00 грн. та основна винагорода приватного виконавця - 145,83 грн. При цьому, суми в розмірі 669 грн. та 145,83 грн., не підлягають стягненню з відповідача, оскільки ним отримані не були.

За даних обставин, в ході апеляційного розгляду даної справи знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги в частині безпідставного стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь позивача 669 грн. - витрат виконавчого провадження та 145 грн. 83 коп. - основної винагороди приватного виконавця. З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції від 10.06.2022 року підлягає зміні у вказаній частині.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Згідно зі статтею 1 Закону України ”Про виконавче провадження” виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове  виконання  судових  рішень  та  рішень  інших  органів  (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом статті 1 Закону України ”Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”, примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України ”Про виконавче провадження” випадках - на приватних виконавців.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону України ”Про виконавче провадження”, примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
За змістом ч.1, п.1 ч.2 статті 18 Закону України ”Про виконавче провадження”, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною п`ятою статті 26 Закону України ”Про виконавче провадження”, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 27 Закону України ”Про виконавче провадження”, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до державного бюджету України.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.
У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Відповідно до статті 42 Закону України ”Про виконавче провадження”, кошти виконавчого провадження складаються з: 1)виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2)авансового внеску стягувача; 3)стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Відповідно до статті 44 Закону України ’’Про виконавче провадження’’, органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.
Приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для:
1) обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам;
2) зарахування коштів виконавчого провадження;
3) зарахування винагороди.
Кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця.
Орган державної виконавчої служби та приватний виконавець щодо кожного рахунка ведуть електронний облік і звітність за сумами на рахунках у порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Оскільки позивач не заявляла вимог до приватного виконавця та Державної казначейської служби України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо вимог про стягнення витрат, понесених на виконавче провадження, та на винагороду приватного виконавця.

Доводи апеляційної скарги стверджують, що за наявності у позивача перед відповідачем боргового зобов`язання за кредитним договором, застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України не допускається. За даних обставин, на думку апелянта,  позовна  вимога  ОСОБА_1   про  стягнення  з  відповідача 6 113,64 грн. в рахунок повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, є необґрунтованою, безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення судом з відповідача на користь позивача суми боргу за виконавчим документом, яка була перерахована на рахунок стягувача у розмірі 5 298 грн. 81 коп., не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 10.06.2022 року у вказаній частині, оскільки кошти стягувались із позивача примусово, на підставі виконавчого напису, визнаного в подальшому таким, що не підлягає виконанню, а не за кредитним договором №1481808 від 24.12.2019 року. При цьому, питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за даним кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі №910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягнутих сум за виконавчим написом нотаріуса.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що позивачем не доведено факту  примусового  стягнення  з  неї  на користь відповідача коштів в сумі 6 113,64 грн. у виконавчому провадженні №62999425, факту отримання цих коштів відповідачем та факту відсутності у відповідача правових підстав  на  отримання  заявленої  у  справі  до  повернення суми у розмірі 6 113,64 грн.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача  5 298 грн. 81 коп. в рахунок повернення коштів, а саме, вказана сума є сумою боргу за виконавчим документом, яка була перерахована на рахунок стягувача, виходячи із наступного.  
Відповідно до частини першої, третьої статті 47 Закону України ”Про виконавче провадження”, грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.
При зверненні до виконавця із заявою про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса, ТОВ ”Мілоан” вказало відповідні  реквізити для перерахування стягнутих із боржника коштів (а.с.22).
При цьому, відомостей про те, що ТОВ ’’Мілоан’’ оскаржувало дії, рішення або бездіяльність приватного виконавця щодо неперерахування на його рахунок утриманих із позивача коштів у розмірі 5 298,81 грн. (за вирахуванням коштів, понесених на виконавчі витрати), матеріали справи не містять.
За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, при цьому, рішення суду першої інстанції від 10.06.2022 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів - змінити, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 5 298,81 грн. в рахунок повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1   у вказаній частині, необхідно відмовити. 

В доводах апеляційної скарги ТОВ ”Мілоан” не погоджується із розміром стягнутої судом першої інстанції на користь позивача суми 6 000 грн. у повернення судових витрат на правничу допомогу, вважає даний розмір неспівмірним і недоведеним, а тому просить апеляційний суд зменшити його до 0,00 грн. 

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. 

Відповідно до приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України регламентовано, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно ч.3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Як вбачається  з матеріалів справи, професійну правничу допомогу в суді першої інстанції позивачу надавав адвокат Переверзєв О.О., на підставі ордеру Серії СВ №1003586 від 09.12.2021 року (а.с.8), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.9) та договору про надання правничої допомоги від 18.11.2021 року (а.с.12). Пунктом 3.1. вказаного договору визначено розмір гонорару адвоката за оскарження одного напису - 6 000 грн. 
Згідно акту прийняття-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 18.11.2021 року, адвокатом надані клієнту наступні послуги: консультація з приводу визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису приватного нотаріуса ЖМНО Горая О.С. - 500,00 грн.; складання та направлення запиту до ТОВ ”Мілоан”, приватного  нотаріуса  Горая  О.С., приватного виконавця Клименка Р.В. - 2 000,00 грн.; складання позову, виготовлення додатків - 3 500,00 грн.; всього: 6 000,00 грн. (а.с.10).
Відповідно до квитанції від 18.11.2021 року АО Рябінін, Переверзєв та партнери, прийнято від ОСОБА_1 6 000 грн. на підставі договору №б/н від 18.11.2021 року (а.с.11).

Згідно положень ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що стягуючи з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 6 000 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції не надав відповідної оцінки наявному в матеріалах справи клопотанню ТОВ ”Мілоан”, яке надійшло до суду першої інстанції 11.01.22 року про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (а.с.73), в якому ТОВ ”Мілоан” просить врахувати неспівмірність заявленої у справі суми витрат на правову допомогу ціні позову та складності справи, і зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, до 0,00 грн.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 

Враховуючи принципи виваженості, обґрунтованості та пропорційності, приймаючи до уваги складність даної справи, ціну позову, клопотання ТОВ ”Мілоан” про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, до 0,00 грн., апеляційний суд вважає за необхідне зменшити суму стягнутих судом першої інстанції на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу  допомогу  адвоката  Переверзєва  О.О.  в  суді  першої інстанції із 6 000 грн. до 4 000 грн. 

Відповідно до приписів ч.13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно п.3, ч.2 статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутих коштів за оскаржуваним виконавчим написом, задоволено частково: вимогу немайнового характеру задоволено на 100%, а вимогу немайнового характеру задоволено на 86,67% (5 298,81 грн. / 6113,64 грн. х 100% = 86,67%) Таким чином, ОСОБА_1 за рахунок ТОВ ”Мілоан” мають бути відшкодовані понесені нею витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції пропорційно розміру задоволених  позовних  вимог, а саме, у розмірі 1 694 грн. 96 коп.  Розрахунок наступний:  908 грн. - за вимогу немайнового характеру та 786 грн. 96 коп. (908 грн. х 86,67% = 786 грн. 96 коп.), а всього: 1 694 грн. 96 коп.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено на 13,33%, ТОВ ”Мілоан” за рахунок ОСОБА_1 мають бути відшкодовані понесені ним витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги, тобто, у розмірі 181,56 грн. Розрахунок наступний: 1 362 грн. (розмір судового збору за оскарження рішення в частині вимоги майнового характеру) х 13,33% = 181,56 грн. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить стягнути на її користь з відповідача витрати на правничу допомогу, надану адвокатом на стадії апеляційного розгляду справи в сумі 3 000 грн. (а.с.122-127). Із доданих до відзиву документів вбачається, що позивачу професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надавав адвокат Переверзєв О.О. на підставі ордеру Серії СВ №1026831 від 01.08.2022 року (а.с.124), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.125) та договору про надання правничої допомоги від 29.07.2022 року (а.с.127). Пунктом 3.1. вказаного договору визначено розмір гонорару адвоката, який становить 3 000 грн. 
Згідно акту прийняття-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 29.07.2022 року, адвокатом надані клієнту наступні послуги: консультація з приводу  подання  відзиву  на  апеляційну скаргу   ТОВ   ”Мілоан”    на    рішення   Городнянського   районного   суду Чернігівської області від 10.06.2022 року - 500,00 грн.; складання відзиву на    апеляційну    скаргу    ТОВ   ”Мілоан”   на    рішення    Городнянського районного  суду  Чернігівської області від 10.06.2022 року у справі №732/1923/21 - 2 500,00 грн.; всього: 3 000 грн. (а.с.126).
Відповідно до квитанції від 29.07.2022 року АО Рябінін, Переверзєв та партнери, прийнято від ОСОБА_1 3 000 грн. на підставі договору №б/н від 29.07.2022 року (а.с.126, зворот).
Згідно приписів ч.1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч.4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною відповідача не заявлялось клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції.
Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено на 13,33%, і відповідно, відмовлено на 86,67%, ОСОБА_1 за рахунок ТОВ ”Мілоан” мають бути відшкодовані понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанцій пропорційно розміру  вимог  апеляційної  скарги,  у задоволенні яких відмовлено, тобто, 2 600 грн. Розрахунок наступний: 3 000 грн. х 86,67% = 2 600 грн.

У неоскаржуваній апелянтом частині рішення суду першої інстанції від 10.06.2022 року апеляційним судом не переглядається, в силу приписів ч.1 статті 367 ЦПК України.   

Керуючись статтями: 137, 141, 367, 368, п.4 ч.1,ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 
                          П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” задовольнити частково.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 червня 2022 року у оскаржуваній частині - змінити, виклавши абзаци перший, третій, четвертий, п`ятий його резолютивної частини у наступній редакції:    
’’Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, стягнення безпідставно набутих коштів за оскаржуваним виконавчим написом, - задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 5 298 (п`ять тисяч двісті дев`яносто вісім) грн. 81 коп. в рахунок повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 у вказаній частині - відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 4 000 (чотири тисячі) грн. в рахунок часткового відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.   
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 1 694 (одну тисячу шістсот дев`яносто чотири) грн. 96 коп. в рахунок часткового відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.’’

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” на користь ОСОБА_1 2 600 (дві тисячі шістсот) грн. в рахунок часткового відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ”Мілоан” 181 (сто вісімдесят одну) грн. 56 коп. в рахунок часткового відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                           Судді: