Справа № 341/1061/18 
Провадження № 22-ц/4808/776/22 
Головуючий у 1 інстанції Мергель М. Р. 
Суддя-доповідач Василишин Л. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.
суддів:                                Фединяка В.Д., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Мергеля М.Р. в м. Галич, у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в:
У червні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 06 травня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № 488г, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 120 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 20% річних та кінцевим терміном повернення кредиту 04 травня 2018 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 06 травня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 488г/1, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором відповідати перед кредитором як солідарний боржник в тому ж обсязі, що й позичальник.
Згідно з договором відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами, в тому числі за договором про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2006 року, укладеним з ОСОБА_2 .
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 кредитних зобов`язань виникла заборгованість, яка станом на 01 квітня 2018 року складає 94 923,33 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 36 801,51 грн; заборгованість за відсотками - 38 265,06 грн; заборгованість за комісією - 2 208,05 грн; пеня за останній календарний рік - 17 648,71 грн.
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів вищевказану заборгованість та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762 грн.
Рішенням Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 травня 2008 року № 488г, а саме заборгованість за тілом кредиту у розмірі 36 801,51 грн. У іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 683,12 грн. 
Стягнуто з ПАТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на проведення експертизи у розмірі 3 061,51 грн.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2022 року за наслідком розгляду апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» на рішення суду в частині відмовлених позовних вимог апеляційну скаргу задоволено частково. 
Рішення Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, комісією та пені, та в частині стягнення судового збору скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за відсотками за користування кредитом згідно договору про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2008 року у розмірі 21 467,55 грн, 1 288,05 грн комісії, 17 648,71 грн пені.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» по 1 791,40 грн з кожного витрат по оплаті судового збору.
26 травня 2022 року  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що судом не надано оцінки його доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву, про те, що АТ «Альфа-Банк» заявило вимогу до нього, як поручителя, після спливу шестимісячного строку з моменту здійснення останнього чергового платежу. У розрахунку заборгованості, наданому позивачем, зазначено, що останній черговий платіж було здійснено ОСОБА_2 28 березня 2013 року. З травня 2013 року банк почав обраховувати заборгованість як прострочену, а з червня 2013 року почав нараховувати пеню. Отже, шестимісячний строк виконання зобов`язання закінчився ще в листопаді-грудні 2013 року. З іншого боку, з розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за тілом кредиту у позичальника наявна з травня 2015 року. Таким чином, шестимісячний строк виконання основного зобов`язання закінчився в листопаді 2015 року. З даним позовом АТ «Альфа-Банк» звернулося 31 травня 2018 року, а тому на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, його порука припинилася. 
Також апелянт вважає, що судом безпідставно стягнуто заборгованість за тілом кредиту в сумі 36 801,51 грн, оскільки вказаний розмір заборгованості не підтверджений первинними бухгалтерськими документами та визначений судом неправильно, базуючись лише на односторонніх арифметичних розрахунках банку. Вказує, що даний розрахунок містить суми, походження яких невідоме та які не відповідають графіку погашення кредиту. В розрахунку заборгованості не зазначені усі платежі, зроблені відповідачкою, тому неможливо встановити яка сума вже сплачена, а яка сума мала б бути сплачена згідно графіку. Крім того, за ініціативою ОСОБА_2 була проведена судово-економічна експертиза, якою встановлено, що розрахунок заборгованості позичальника ОСОБА_2 станом на 01 квітня 2018 року, доданий позивачем до позовної заяви, документально не підтверджується наданими банком документами. Таким чином, вказані позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» не підлягали до задоволення.
Апелянт не погоджується і з заявленим позивачем розміром заборгованості за відсотками в сумі 38 265,06 грн. Вказує, що відповідно до постанови НБУ від 11 вересня 2017 року № 89 «Про затвердження нормативно-правових актів Національного банку України з бухгалтерського обліку», якою затверджена Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, нараховані доходи за іпотечними кредитами, що надані фізичним особам, які обліковуються за амортизованою собівартістю, обліковуються на рахунках класу 2238, а прострочені нараховані доходи за такими кредитами - на рахунках класу 2239. Таким чином, на підтвердження суми заборгованості за строковими відсотками позивач повинен був надати виписку по рахунку класу 2238, а на підтвердження прострочених відсотків - виписку по рахунку класу 2239. Однак, таких виписок позивачем не надано. 
Крім того, апелянт не погоджується з нарахуванням позивачем заборгованості за комісією. Вважає положення кредитного договору щодо сплати комісії за управління кредитом нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Наведене підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц.
З цих підстав апелянт просить рішення Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року в частині задоволених позовних вимог та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» відмовити в повному обсязі.
Представник АТ «Альфа-Банк» - адвокат Матвійчук М.З. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечив повністю, вважаючи їх безпідставними. Щодо прохальної частини апеляційної скарги про скасування постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2022 року представник позивача зауважив, що в цій частині апеляційна скарга не відповідає положенням ЦПК України, оскільки постанова суду апеляційної інстанції може бути переглянута тільки судом касаційної інстанції або тим самим судом в порядку перегляду рішення суду за нововиявленими або винятковими обставинами. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. 
З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою, третьою та четвертою статті 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Таким чином, предметом перегляду суду апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 є рішення Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором від 06 травня 2008 року № 488г, а саме заборгованості за тілом кредиту у розмірі 36 801,51 грн, оскільки під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою АТ «Альфа-Банк» рішення суду переглядалося лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 36 801,51 грн тіла кредиту, що становить різницю між сумою отриманого кредиту та сумою сплаченого тіла кредиту станом на 01 лютого 2014 року згідно експертного висновку та судових рішень по справі № 341/492/14-ц. З огляду на те, що кінцевий термін повернення кредиту 04 травня 2018 року, а до суду з цим позовом банк звернувся у червні 2018 року, суд не вважав, що договір поруки припинений, а тому наявні підстави для стягнення відповідної заборгованості солідарно і з поручителя ОСОБА_1 . 
Суд не взяв до уваги наданий банком розрахунок заборгованості як належний доказ заборгованості за відсотками, оскільки такий не відображає сум, з яких проводилось нарахування відсотків та розрахований на суб`єктивний розсуд банку; у заголовку розрахунку зазначено дві відсоткові ставки, а саме 20% та 23% за порушення зобов`язань на підставі приписів частини другої статті 625 ЦК України, а відповідно до копії висновку експерта від 10 березня 2017 року № 07, який долучався у межах справи № 341/492/14-ц, розмір реальної відсоткової ставки за договором становить 24,66%. Тому суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідачів відсотків у межах договору в сумі 38 625,06 грн. Зважаючи на те, що банк нараховував пеню, виходячи в тому числі із сум заборгованості за відсотками, суд також дійшов висновку і щодо необґрунтованості нарахованої і заявленої до стягнення пені у сумі 17 648,71 грн за останні 12 місяців. Щодо вимоги про стягнення комісії в сумі 2 208,05 грн, суд зазначив, що нарахування такої суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». І хоча вказана редакція закону не діяла на момент укладення договору, проте дозволяє зрозуміти логіку законодавця під час нормотворчої діяльності, спрямованої на захист прав споживача у сфері надання фінансових послуг. Тому в задоволенні такої вимоги також слід відмовити.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками, комісією та пенею, та частково задовольняючи вказані позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують укладення позичальником кредитного договору та часткове повернення кредитних коштів. Також факт сплати заборгованості по кредиту до 2014 року не заперечувався стороною відповідача. Відповідно до вищенаведеного та наданого банком розрахунку заборгованість за тілом кредиту в позичальника наявна з травня 2015 року. Таким чином, саме з 01 травня 2015 року позивач міг нараховувати відсотки за користування кредитом на прострочену суму та комісію. Отже з 01 травня 2015 року по 01 квітня 2018 року з відповідачів підлягає стягненню в солідарному порядку заборгованість за відсотками в сумі 21 467,55 грн (613,3585 грн*35 місяців) та 1 288,05 грн комісії (36,80151 грн*35 місяців), а також пеня за останній рік в сумі 17 648,71 грн.
Однак повністю погодитися з такими висновками судів в частині солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором не можна.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 травня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № 488г (з подальшими змінами та доповненнями від 22 квітня 2011 року, 30 червня 2011 року та 26 грудня 2011 року), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 120 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 20% річних та кінцевим терміном повернення не пізніше 04 травня 2018 року (т. 1 а.с. 4-15).
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 06 травня 2008 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 488г/1, згідно якого поручитель, у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, зобов`язався відповідати перед кредитором як солідарний боржник в тому ж обсязі, що й позичальник (т. 1 а.с. 20).
17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступив ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними з фізичними особами, в тому числі і за договором про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2008 року (т. 1 а.с. 25-36).
В березні 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 488г від 06 травня 2008 року станом на 01 лютого 2014 року в розмірі 43 651,35 грн, з яких: 36 801,51 грн - заборгованість по кредиту, 6 170,56 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 368 грн - нарахованої комісії.
Рішенням Галицького районного суду від 26 листопада 2014 року у справі № 341/492/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2017 року та постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року, в позові ПАТ «Альфа-Банк» було відмовлено як передчасному, оскільки банком не доведено належними і допустимими доказами порушення позичальником станом на 01 лютого 2014 року графіку погашення кредиту (т. 1 а.с. 105-108, 109-113, т. 2 а.с. 28-32).
Також рішенням Галицького районного суду від 12 грудня 2017 року у справі № 341/2878/13-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2018 року, з тих самих підстав відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с. 135-137, 138-139). Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2018 року у відкритті касаційного провадження по цій справі було відмовлено (т. 1 а.с. 140).
Згідно наданого банком розрахунку заборгованості станом на 01 квітня 2018 року, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 488г від 06 травня 2008 року складає 94 923,33 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 36 801,51 грн; заборгованість за відсотками - 38 265,06 грн; заборгованість за комісією - 2 208,05 грн; пеня за останній календарний рік - 17 648,71 грн (т. 1 а.с. 24).
Оскільки ОСОБА_1 згідно договору поруки № 488г/1 від 06 травня 2008 року був поручителем за вказаним кредитним договором, позивач просив стягнути вищевказану заборгованість з відповідачів в солідарному порядку.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) дійшла висновку про те, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
В постанові від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження № 14-70цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Таким чином, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12 (провадження № 14-594цс18).
Положеннями пункту 2.4 договору про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2008 року передбачено, що погашення кредиту здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку (Додаток № 1), який є невід`ємною частиною цього договору. 
Відповідно до вказаного графіку датою останнього платежу на погашення кредиту є 04 травня 2018 року (т. 1 а.с. 4-7).
Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, останній платіж на погашення кредиту внесено 28 березня 2013 року (т. 1 а.с. 24). 
Разом з тим, враховуючи рішення Галицького районного суду від 26 листопада 2014 року у справі № 341/492/14-ц, яке набрало законної сили та яким встановлено, що станом на 01 лютого 2014 року у позичальника відсутня заборгованість зі сплати щомісячних платежів, а також дані розрахунку заборгованості, з яких вбачається, що прострочення платежів почалося з 01 травня 2015 року, колегія суддів вважає, що саме з цієї дати ПАТ «Альфа-Банк» набуло права протягом шести місяців пред`явити до поручителя вимогу про погашення кредитної заборгованості. Однак, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 15 червня 2018 року, направивши його на адресу суду поштою (т. 1 а.с. 45).
Тому колегія суддів вважає помилковим висновок судів першої та апеляційної інстанцій в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за договором про іпотечний кредит № 488г від 06 травня 2008 року, нарахованої до 15 грудня 2017 року, оскільки порука ОСОБА_1 в цій частині припинилася.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що заборгованість, яку може бути стягнуто солідарно з боржника та поручителя обліковується за період з 15 грудня 2017 року по 01 квітня 2018 року (день проведення розрахунку).
Однак, дану вимогу не підтверджено належними доказами, оскільки повністю заперечуючи проти доводів відповідача щодо пропуску встановленого законом шестимісячного строку пред`явлення вимог до поручителя, позивач не надав доказів розміру заборгованості (а саме розрахунку заборгованості) в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням. Тому в цій частині слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, на підставі статті 370 ЦПК України постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2022 року та на підставі статті 376 ЦПК України рішення Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року підлягають скасуванню в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 488г від 06 травня 2008 року з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості з поручителя  ОСОБА_1 .
Доводи щодо правомірності нарахування відсотків за кредитом, пені та комісії були предметом розгляду суду апеляційної інстанції за скаргою банку, тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині згідно частини четвертої статті 370 ЦПК України розгляду не підлягають.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням наведеного, з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають витрати по оплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2 643,00 грн.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.
Рішення Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2022 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором № 488г від 06 травня 2008 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 488г від 06 травня 2008 року відмовити.
В решті рішення Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2022 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2643,00 грн.
Відновити дію рішення Галицького районного суду від 01 лютого 2022 року в нескасованій частині.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач                                                        Л.В. Василишин 
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк 
І.О. Максюта