ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7743/22 Справа № 185/5804/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, –

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі – МТСБУ) про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2021 року о 15:00 год. по вулиці Дніпровській в місті Павлограді ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки “ВАЗ-21013”, державний номерний знак НОМЕР_1 , під час виїзду з другорядної вулиці здійснив зіткнення із транспортним засобом марки “Chery”, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 та який належить ОСОБА_1 . Постановою Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді (далі – ДТП) було визнано ОСОБА_3 . В результаті ДТП автомобіль позивачів зазнав механічних пошкоджень, відновлювальний ремонт якого був оцінений еспертом товарознавцем в розмірі 110 156,08 грн. На час вчинення ДТП ОСОБА_3 не мав полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому сума відшкодування в розмірі 68 622,52 грн. була виплачена ОСОБА_1 за його зверненням до МТСБУ. Оскільки на момент скоєння вказаної ДТП максимальна виплата МТСБУ складала 100 000,00 грн., ОСОБА_1 важає, що з МТСБУ та ОСОБА_3 слід стягнути недоплачені кошти за пошкодження автомобіля внаслідок ДТП в розмірі 31 378,52 грн. та 10 156,08 відповідно. Крім того, в результаті ДТП ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження, у зв`язку з чим просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду в розмірі 35 000,00 грн.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили суд стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану ДТП, в розмірі 31 378,52 грн., з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану ДТП, в розмірі 10 156,08 грн., та судові витрати в розмірі 11 137,30 грн., а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 35 000,00 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 31 377,48 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 10 156,08 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 500,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі МТСБУ, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в частині стягнення матеріальної шкоди та судових витрат скасувати та ухвалити в цих частинах нове, яким відмовити позивачу у задоволенні цих позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження заявлених до стягнення з МТСБУ коштів в якості відшкодування реальної шкоди, заподіяної автомобілю позивача у зв`язку із зазначеною ДТП.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ураховуючи, що рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2022 року в частині вирішення спору про стягнення моральної шкоди сторонами не оскаржується, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості його переглядати.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що 10 квітня 2021 року о 15:00 год. по вулиці Дніпровській, 22 в місті Павлограді водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом марки “ВАЗ-21013”, державний номерний знак НОМЕР_1 , під час виїзду з другорядної вулиці проспект Шахтобудівників на головну вулицю Дніпровська, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», не пропустив автомобіль марки “Chery”, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та скоїв дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2021 року у справі № 185/3197/21 ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КупАП (а.с.20-21).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно висновку судового експерта по результатам проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи № 6450-21 від 03 лютого 2022 року, автомобілю марки “Chery”, модель “Amulet”, державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 , завдано механічних пошкоджень, вартість відновлення яких складає 110 156,08 грн. (а.с.87-93).

23 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до МТСБУ із заявою про виплату йому страхового відшкодування (а.с.169).

04 червня 2021 року МТСБУ сплатило ОСОБА_1 частину суми, яка підлягала відшкодуванню, в розмірі 68 622,52 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 1031006 від 04 червня 2021 року (а.с.193).

Отримання вказаної страхової суми ОСОБА_1 не заперечував, що підтверджується його поясненнями, викладеними у позовній заяві.

У свою чергу після сплати вказаної суми коштів до сплати залишилося 41 533,56 грн. (110 156,08 грн. (вартість відновлювального ремонту механічних пошкоджень автомобіля ОСОБА_1 ) - 68 622,52 грн. (сума коштів, частково сплачена МТСБУ ОСОБА_1 в рахунок відшкодування шкоди).

З 19 лютого 2016 року були встановлені наступні розміри страхових сум (в межах яких МТСБУ здійснює регламентні виплати з його Фонду): 100000 грн., у випадку заподіяння шкоди майну потерпілих.

Отже, відповідальність МТСБУ не має перевищувати 100 000,00 грн., проте в даному випадку сума коштів, заявлена в якості вартості відновлювального ремонту, перевищує вказану на 10 156,08 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сплачене МТСБУ страхове відшкодування не покриває розмір збитків завданих позивачу, а тому останній має право пред`явити вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а з винної в ДТП особи підлягає стягненню сума, що перевищує ліміт страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Статтею 1 Закону України “Про страхування” передбачено, що страхування – це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно зі абзацом 2 частини першої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18 (провадження № 61-10773св20).

Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Позивачем заявлено вимоги про відшкодування заподіяної відповідачем шкоди (збитків), до яких законом віднесено як витрати, що особа вже зробила так і ті, які мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Позивачем надано докази на підтвердження завданих йому збитків, у вигляді витрат, які він мусить зробити, для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту) в розмірі 110 156,08 грн., а відповідачами вказаний розмір збитків не спростовано, що є їх процесуальним обов`язком.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 760/5618/16-ц (провадження № 61-4463св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц (провадження № 61-34581св18).

Таким чином, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з МТСБУ 31 377,48 грн., як різниці між сумою вартості відновлювального ремонту та страховою виплатою, здійсненою в межах ліміту відповідальності.

Сума коштів, яка залишилася більш ніж 100 000,00 грн., а саме 10 156,08 грн., підлягає стягненню з ОСОБА_3 як з винної у ДТП особи.

Встановивши наведені вище обставини, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованих висновків, що позивач довів фактичний розмір, завданої йому у результаті дорожньо-транспортної пригоди, шкоди, а також ті обставини, що такий розмір, перевищує суму сплаченого йому страхового відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновок судового експерта по результатам проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи № 6450-21 від 03 лютого 2022 року, оскільки розмір матеріальних збитків визначений не на дату ДТП, а тому такий доказ не може бути підставою для визначення розміру матеріальної шкоди, колегія суддів не приймає до уваги.

Колегія суддів звертає увагу, що якщо відповідач не згоден із висновком транспортно-товарознавчої експертизи № 6450-21 від 03 лютого 2022 року, то він мав право на заявлення клопотання про призначення судом додаткової експертизи для встановлення розміру спричиненої матеріальної шкоди.

Проте, в апеляційній скарзі відповідач не ставив питання про призначення відповідної судової експертизи, судом апеляційної інстанції розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача не надійшло.

Колегія суддів враховує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у визначених процесуальним законодавством випадках.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Пунктами 2, 3 частиною першою статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

Отже, аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині – без змін.
На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України – залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2022 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2022 року.

Судді: