Номер провадження: 22-ц/813/8090/22 
Справа № 501/394/21
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Полікарпова О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі
головуючого        судді                Полікарпової О.М.,
суддів:                                Базіль Л.В., Воронцової Л.П.,
за участю секретаря                Кузьміч Г.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю,

встановив
08.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ майна та просить суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлову квартиру АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину вказаної квартири.
Позов обґрунтовано тим, що з 12.11.2005 року по 15.09.2020 року він та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають двоє дітей.
За час сумісного проживання на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2013 вони спільно придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності здійснена на ОСОБА_2 . В цій квартирі вони проживали сім`єю з моменту її придбання і до липня 2020 року.
Угоди щодо поділу майна сторони у справі не дійшли, тому позивач звернувся до суду з цим позовом.
10.03.2021 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю.
Позов обґрунтований тим, що 01.08.2007 року, коли вони з відповідачем ОСОБА_1 перебували у шлюбі, їй була подарована квартира АДРЕСА_2 . В подальшому, у зв`язку з тим, що у сторін народились діти, з метою поліпшення житлових умов, вона продала подаровану їй квартиру щоб придбати іншу.
З метою збереження грошових коштів від продажу квартири, у цей же день, вона відкрила у ПАТ «Укрсоцбанк» поточний доларовий рахунок, на який була зарахована сума від продажу квартири.
31.07.2013 року, після виконання продавцями спірної квартири юридичних формальностей щодо реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, вона, на підставі договору купівлі-продажу, придбала квартиру АДРЕСА_1 . Тому вважає вказану квартиру її особистою власністю.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю задоволено.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 набуту під час шлюбу з ОСОБА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 . 
02.09.2022 року ОСОБА_1 , не погоджуючись із наведеним рішенням суду, звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю відмовити та задовольнити його позов.
Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що за час спільного життя з ОСОБА_2 він один утримував родину та провів власними коштами суттєві невід`ємні поліпшення квартири АДРЕСА_2 , що значно збільшило її вартість. Також зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що сума внесених на банківський рахунок ОСОБА_2 коштів не співпадає із отриманою від продажу квартири АДРЕСА_2 , а відповідачкою не доведено, що розрахунок за угодою купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 відбувся саме з коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_2 .
На даний час він залишився без житла, а на його утриманні знаходиться син ОСОБА_1 , який проживає з ним.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 її доводи не визнає, посилаючись на обставини, зазначені нею у зустрічному позові.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач за первісним позовом не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у переобладнання спірних приміщень у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст. 361 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної  скарги, апеляційний суд, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст.60 СК України, задовольняє апеляційну скаргу, виходячи з наступного.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони з 12.11.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15.09.2020 року (а.с.61).
Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 , на підставі договору дарування від 01.08.2007 року, стала власницею однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , вартість якої складає 50 001,00 грн. (а.с.60).
21.06.2013 року ОСОБА_2 продала належну їй на підставі договору дарування квартиру за 186 744,00 грн. (а.с.62-63).
В цей же день ОСОБА_2 уклала договір з ПАТ «Укрсоцбанк» та відкрила на своє ім`я поточний доларовий рахунок, на який була зарахована сума у розмірі 47 500 доларів США, що в еквіваленті складає 379 667,50 грн. (а.с.67-69). 
Отже, сума коштів, внесених відповідачкою на рахунок, більш як вдвічі перевищувала суму коштів, отриманих нею від продажу подарованої їй квартири.
31.07.2013 року сторони, з метою покращення житлових умов, придбали трикімнатну житлову квартиру, вартістю 200 000 грн., право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 ОСОБА_1 погодив придбання ОСОБА_2 квартири, що вбачається зі змісту договору купівлі-продажу (а.с.7-10). 
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.
У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Поряд з цим, щодо обставин придбання спірної квартири та походження коштів на її придбання, на переконання апеляційного суду, відповідачкою презумпції, закріпленої у ст. 60 СК України, спростовано не було.
ОСОБА_1 у своєму відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 заявляв про те, що сума вкладу складалася не тільки з грошей від продажу належної ОСОБА_2 квартири, а тому не можна вважати, що розрахунок за спірну квартиру здійснено саме за рахунок коштів, які отримала ОСОБА_2 від продажу подарованої їй квартири (т.1, а.с.97).
Суд першої інстанції не звернув уваги на наведене та не з`ясував джерело походження коштів, які були покладені на рахунок позивачки у розмірі вдвічі більшому, ніж отримані від продажу належної відповідачці квартири.
Суд апеляційної інстанції, з урахуванням положень ст.12 ЦПК України, роз`яснив під час розгляду справи представнику відповідачки адвокату Ботвінцеву А.М., що доведенню підлягає факт придбання спірної квартири саме за кошти, які отримані ОСОБА_2 від продажу квартири, оскільки саме відповідачка у даній справі спростовує презумцію спільності майна подружжя. 
З метою обґрунтування відповідачкою її твердження про те, що на поточному валютному рахунку знаходились кошти, які були її приватною власністю, судом була оголошена перерва на три тижні.
В день судового засідання представник відповідачки особисто здав до канцелярії Одеського апеляційного суду заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з відсутністю світла в м. Чорноморську Одеської області. У зв`язку з тим, що представник відповідачки з`явився до апеляційного суду, однак не скористався правом приймати участь у судовому засіданні, а також з урахуванням того, що у попередньому засіданні апеляційного суду він вже надав свої пояснення, клопотання про перенесення розгляду справи судом апеляційної інстанції було відхилено. 
У своїх письмових поясненнях, які подані разом із заявою про перенесення розгляду справи представник відповідачки зазначив, що позивач ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не спростовував твердження ОСОБА_2 про придбання спірної квартири за кошти, які отримані нею від продажу її квартири. Однак таке твердження спростовується матеріалами справи (т.1, а.с.97).
Посилання представника відповідачки на те, що ОСОБА_1 не довів, що гроші, які знаходились на рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_2 у розмірі, більшому ніж отримані від продажу квартири, були спільними коштами сім`ї, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки саме відповідачка, стверджуючи про те, що їй належали всі ці кошти, повинна була таке доводити. 
На думку суду апеляційної інстанції, грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковуються на відповідному рахунку є спільним майном подружжя, оскільки конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. 
Наведені висновки узгоджуються і з правовим висновком Верховного Суду, що був викладений в постанові від 20 червня 2018 року у справі N 756/14404 (провадження N 61-24789св18). Так, Верховний Суд зазначив, що оскільки грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку на ім`я відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що вказані кошти є спільним майном подружжя.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, враховуючи те, що спростування презумції спільності майна покладається на особу, яка ці обставини заперечує, а факт придбання спірної квартири за кошти, які отримані ОСОБА_2 від реалізації майна, яке за положеннями ст. 57 СК України, було її особистою приватною власністю, нею недоведений апеляційний суд погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Відповідно до ч.1 п.3 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог
Статтею 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Тож, зважаючи, що при ані під час звернення до суду із апеляційною скарго, ані у подальшому скаржником до суд жодних розрахунків судових витрат не подавалось, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення із відповідача за первісним позовом судового збору, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

ухвалив
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 липня 2022 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задовольнити.
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю залишити без задоволення.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлову квартиру АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на Ѕ частину житлової квартири АДРЕСА_1 .
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на Ѕ частину житлової квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений за подання позовної заяви у розмірі 6 810 грн. та судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 20 200 грн.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 19.12.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду                                 Полікарпова О.М.

Базіль Л.В.

Воронцова Л.П.