ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18212/20                                                Суддя першої інстанції: Амельохін В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 листопада 2022 року                                                                               м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Державної охорони України на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної охорони України про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління Державної охорони України (далі - Відповідач, УДО України) про:
- зобов`язання УДО України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацією за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки у 2017 році, виходячи із середньоденного грошового забезпечення (у розмірі 1  373,33 грн у місяці де 31 календарний день, та у розмірі 1  419,10 грн у місяці, де 30 календарних днів) станом на день звільнення з військової служби 20.05.2019;
- зобов`язання УДО України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 20.05.2019 по день постановлення рішення, виходячи із середньоденного грошового забезпечення на день звільнення (у розмірі 1  373,33 грн у місяці де 31 календарний день, та у розмірі 1  419,10 грн у місяці, де 30 календарних днів);
- стягнення з УДО України на користь ОСОБА_1 всі судові витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом цього спору, в сумі 20  000,00 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.09.2022 позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність УДО України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільнені грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2017 рік;
- зобов`язано УДО України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 15 (п`ятнадцять) дні невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у розмірі 20  691,44 грн;
- стягнуто з УДО України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.05.2019 по 20.11.2019 у розмірі 20  691,44 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Крім того, стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10  000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань УДО України.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що за невикористану під час проходження військової служби відпустку Позивач при звільненні має отримати грошову компенсацію, яка Відповідачем виплачена не була, що свідчить як про протиправність бездіяльності УДО України щодо її невиплати, так і про наявність в останнього обов`язку її провести. Крім того, суд підкреслив, що оскільки у ході розгляду справи встановлено факт невиплати Позивачу всіх належних при звільненні сум, то наявні правові підстави для стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні у межах шестимісячного строку із зменшенням такої суми компенсації до справедливої та пропорційної розміру несвоєчасно виплачених коштів. Також суд вказав на те, що з огляду на незначну складність цієї справи та неспівмірність витрат на оплату адвоката, розмір належної до присудження за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу на користь Позивача підлягає зменшенню до 10  000,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить:
- скасувати його в частині стягнення з УДО України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.05.2019 по 20.11.2019 у розмірі 20 691,44 грн та ухвалити у ній нове, яким у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання УДО України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум за період з 20.05.2019 по день звернення з позовною заявою до суду, виходячи із середньоденного грошового забезпечення на день звільнення - відмовити;
- скасувати його в частині стягнення на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та ухвалити у ній нове, яким стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань УДО України.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, судом не було враховано, що на час розгляду і вирішення справи фактичний розрахунок не було проведено, по-друге, судом жодним чином не обґрунтовано, чому кінцевою датою затримки розрахунку при звільненні визначено 20.11.2019, по-третє, з огляду на специфіку виплати грошового забезпечення Позивача строк затримки має обчислюватися у календарних, а не в робочих днях. Відтак, на переконання ОСОБА_1 , у задоволенні цих позовних вимог необхідно було відмовити у зв`язку з їх передчасністю, оскільки неможливо встановити як дату виплати, так і те, що УДО України самостійно не буде виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також наголошує на безпідставності зменшення судом першої інстанції належної до присудження на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу, оскільки заяви про її зменшення УДО України не подавалося, а суд самостійно її зменшувати не вправі. Підкреслює, що фіксований розмір гонорару не залежить від обсягу послуг та часу, витраченого представником.
Крім того, не погоджуючись із згаданим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у цій частині ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги. 
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, суд при вирішенні указаної позовної вимоги застосував неправильну редакцію ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, по-друге, оскільки грошове забезпечення та компенсація грошового забезпечення за невикористані дні відпустки Позивачу не виплачена станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції, то неможливо у межах цієї справи встановити дату фактичної виплати, а відтак така позовна вимога є передчасною 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2022 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які надійшли 27.10.2022.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 УДО України просить частково задовольнити апеляційну скаргу Позивача - скасувати рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити у ній нове про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги. 
При цьому зазначає, що погоджується з вимогами апеляційної скарги Позивача в указаній вище частині, однак вважає за необхідне її задовольнити з урахуванням доводів апеляційної скарги Відповідача. 
Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу зазначає, що рішення суду у цій частині відповідає нормам матеріального та процесуального права, враховує факт часткового задоволення позовних вимог, нескладний характер цієї справи, а також те, що частина витрат на професійну правничу допомогу не належить до видів адвокатської діяльності у розумінні ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відзиві на апеляційну скаргу УДО України ОСОБА_1 просить задовольнити апеляційну скаргу Позивача у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що погоджується з вимогами апеляційної скарги Відповідача в частині, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, а відтак не підлягають задоволенню. Крім того, вказує, що суд неправильно застосував положення ст. 117 Кодексу законів про працю України та не врахував, що зменшення розміру середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок законом не передбачено. 
Аргументи ж відзиву на апеляційну скаргу Позивача щодо необхідності задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу повністю відтворюють зміст його апеляційної скарги.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання УДО України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у розмірі 20  691,44 грн, а також щодо відповідної бездіяльності Відповідача не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні, виходячи з такого.
Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи і не заперечуються учасниками справи, ОСОБА_1 перебував на службі в УДО України з 05.07.1996 по 20.05.2019. Наказом УДО України від 20.05.2019 №323-ос/дск «Щодо особового складу» полковника ОСОБА_1 звільнено у запас Служби безпеки України (а.с. 19). Крім того, цим наказом приписано виплатити Позивачу, зокрема, грошову компенсацію за 45 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік та 45 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2019 рік.
Листом УДО України від 10.06.2020 №2/6-520 представника Позивача повідомлено, що ОСОБА_1 не використано 15 днів щорічної основної відпустки за 2017 рік (а.с. 20-21).
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до УДО України із заявою, в якій просив, зокрема, нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за період з 1996 року по 2007 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 20.05.2019 (а.с. 59-64).
Листом від 01.07.2020 №2/6-599 Відповідач повідомив представника Позивача, у рік звільнення військовослужбовців із служби останні мають право використати щорічну основну відпустку у визначеному законодавством порядку, а у разі невикористання їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки. Законом не передбачено іншого порядку надання військовослужбовцям щорічної основної відпустки за минулі роки та компенсації у разі її невикористання (а.с. 25).
На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 24, 26, 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 1-2, 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. ст. 4, 16-2 Закону України «Про відпустки», ст. ст. 9, 10-1, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ряду підзаконних актів, а також ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. ст. 3, 9, 13 Цивільного кодексу України та ряду правових позицій Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що Позивач має право на грошову компенсацію невикористаних днів щорічної основної відпустки, а непроведення своєчасного та повного розрахунку з Позивачем є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні однак не у повному обсязі, а в сумі, що є пропорційною та справедливою, однак у межах шестимісячного строку, як це передбачено приписами ст. 117 КЗпП України. Крім того, з огляду на норми ст. ст. 134, 139 КАС України, ст. ст. 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і позицію Верховного Суду, суд прийшов до висновку про неспівмірність заявленою до відшкодування суми витрат на професійну правничу допомогу та необхідність її зменшення.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.
Так, позиція Окружного адміністративного суду міста Києва про наявність у ОСОБА_1 права на виплату грошової компенсації за 15 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2017 рік, виходячи з середньоденного грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, узгоджується з наведеними вище нормами права, правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 21.08.2019 у справі №620/4218/18, а також її правильність не ставиться під сумнів учасниками справи. 
Крім того, не є спірним на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення висновок суду першої інстанції про те, що розмір такої компенсації складає 20  691,44 грн.
У зв`язку з цим, зважаючи на викладене та положення ст. 308 КАС України, судова колегія, перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині оскарження, з урахуванням аргументів апеляційних скарг та доводів відзивів на них, вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ні Законом України «Про Службу безпеки України», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку УДО України) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ця позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 справі №21-8а15 та була підтримана у подальшому Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.09.2018 у справі №810/1549/17, від 17.10.2018 у справі № 805/2948/17-а, від 08.11.2018 у справі №821/1333/16, від 16.04.2020 у справі № 822/3307/17, від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.
Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні з військової служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладався, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі №240/222/20, від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, від 09.10.2020 у справі №580/3988/19, від 03.08.2021 у справі № 580/278/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України (тут і надалі у редакції, яка була чинною на момент звернення до суду із цим позовом) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.
Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.
Крім того, Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 та Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 у справі №295/10900/16 зазначили, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. 
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Із змісту наведених положень ст. 117 КЗпП України у розрізі визначених Верховним Судом та Верховним Судом України особливостей її правозастосування вбачається, що у разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Таким чином, встановивши, що Відповідачем не було проведено повного розрахунку з Позивачем при його звільненні, суд першої інстанції був наділений повноваженнями у межах цього спору вирішити питання про покладення на УДО України відповідальності за затримку такого розрахунку.
Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом й у постанові від 30.08.2022 у справі №260/262/20.
Викладеним, на переконання судової колегії, спростовується посилання Апелянтів на передчасність заявлених позовних вимог про стягнення на користь Позивача з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у зв`язку з цим необхідність прийняття рішення про відмови в їх задоволенні.
Судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку. У випадку вирішення спору на користь працівника, в тому числі в судовому порядку на спірну суму також підлягає нарахування середнього заробітку за час затримки, розмір якої визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Указаний правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.
Пунктом 1 глави 7 розділу V Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Управління Державної охорони України, затвердженого наказом УДО України від 27.07.2018 №295/ДСК (із змінами; далі - Порядок №295/ДСК), передбачено, що грошове забезпечення у разі звільнення з військової служби виплачується військовослужбовцям у розмірі грошового забезпечення, передбаченого для займаної посади, - з дня підписання наказу про звільнення до дня виключення із списків особового складу включно, але не більше ніж до дня здавання справ та посади (в межах установлених керівником підрозділу строків) або до дня закінчення щорічної відпустки, яка надається після здавання справи та посади.
При цьому пунктом 16 розділу І указаного Порядку передбачено, що грошове забезпечення виплачується з дня зарахування військовослужбовця до списів особового складу Управління та припиняється з дня наступного за днем виключення із списків особового складу у разі звільнення з військової служби.
Згідно абз. 1 п. 3 глави 7 розд. V Порядку №295/ДСК у рік звільнення військовослужбовцям, звільненим з військової служби, зокрема, за станом здоров`я, які не використали (використали частково) щорічну основну або щорічну додаткову відпустку, за їх бажанням надається відпустка із наступником виключенням зі списків особового складу Управління та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, у тому числі за минулі роки відповідно до вимог ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Системний аналіз наведених норм у своєму взаємозв`язку з положеннями ст. 116 КЗпП України дають підстави для висновку, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки належить до сум, що виплачується військовослужбовцю у день звільнення.
У спірному випадку, на переконання судової колегії, вина УДО України полягала у тому, що останнім при проведенні розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні не було своєчасно виплачено усі належні до отримання суми коштів при звільненні.
Таким чином, оскільки на час розгляду цієї справи остаточний розрахунок з Позивачем Відповідачем не проведений, то колегія суддів вважає, що період, протягом якого УДО України не виконувала свій обов`язок щодо виплати належних ОСОБА_1 , як звільненому працівникові, сум, є у межах площини спірних правовідносин період з 21.05.2019 по 15.09.2022 - день постановлення судом першої інстанції рішення у цій справі. При цьому суд апеляційної інстанції вважає помилковим твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що такий період має бути обмежений шестимісячним строком (до 20.11.2019), позаяк відповідні зміни внесені у статті 116 та 117 КЗпП України на підставі Закону України № 2352-IX від 01.07.2022 та набрали чинності 19.07.2022, а відтак на підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли у травні 2019 року з огляду на приписи ч. 1 ст. 58 Конституції України.
Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За правилами п. 8 вказаного Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Судова колегія звертає увагу, що Порядок № 100 регулює загальні засади обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати, в той час як Порядок №295/ДСК, встановлює особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців УДО України. При цьому з аналізу положень Порядку №295/ДСК випливає, що для розрахунку середньоденного та загального розміру середнього грошового забезпечення військовослужбовців УДО України потрібно використовувати не робочі, а календарні дні.
Отже, для спірних правовідносин при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.
Із змісту довідки УДО України про доходи ОСОБА_1 №124 (а.с. 72) вбачається, що середньоденне грошове забезпечення Позивача з розрахунку календарних днів складає 1  221,60 грн ((37  258,80 грн (грошове забезпечення за березень 2019 року) + 37  258,80 грн (грошове забезпечення за квітень 2019 року) / 61 (кількість календарних днів у березні - квітні 2019 року)). Викладене, на переконання судової колегії, свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що:
- розмір середньоденного грошового забезпечення Позивача складає 1  373,33 грн, оскільки останній обрахований без урахування положень Порядку №100 та Порядку №295/ДСК щодо періоду, який підлягає врахуванню;
- період затримки розрахунку при звільненні складає 129 робочих днів, а не 1  213 календарних.
У свою чергу, судовою колегією враховується, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).
Згідно вже згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Надаючи оцінку спірним правовідносин через призму правозастосування норми статті 117 КЗпП України Великою Палатою Верховного Суду, суд першої інстанції правильно вказав на те, що на момент звільнення з військової служби спору між Позивачем та Відповідачем з приводу повноти проведеного розрахунку не існувало, а із цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду лише 07.08.2020, тобто більше ніж через рік з моменту звільнення 20.05.2019.
У розрізі наведеного колегія суддів також зауважує, що згідно довідки про доходи №124 сума належних до виплати Позивачу коштів при звільненні складала 655  125,77 грн без урахування 20  691,44 грн, які присуджені за рішенням суду у цій справі та мали бути виплачені також при звільненні. Отже, загальна сума належних ОСОБА_1 при звільненні коштів складала 675  817,21 грн, в яких 20  691,44 грн становлять 3%.
Відтак, виходячи з принципу пропорційності та зважаючи за наведену вище судову практику в аналогічній категорії справ, судова колегія приходить до висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є стягнення з УДО України на його користь 44  454,02 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 по 15.09.2022 (1  221,60 грн х 1  213 календарних дні х 3%), який підлягає виплаті з відрахуванням усіх обов`язкових платежів.
Аналогічний підхід до визначення пропорційності належної до виплати суми затримки розрахунку при звільненні визначений у постанові Верховного Суду від 10.02.2022 у справі №580/2264/20.
Крім того, судова колегія зауважує, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Поряд з цим, цей механізм не передбачає безумовної та обов`язкової виплати роботодавцем звільненому працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у повному обсязі. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
За таких обставин, погоджуючись у цілому з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване судове рішення у мотивувальній та резолютивній частині з наведених вище аргументів.
Надаючи оцінку висновкам Окружного адміністративного суду міста Києва про неспівмірність заявленої до присудження на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача суми витрат на професійну правничу допомогу та необхідність її зменшення з 20  000,00 грн до 10  000,00 грн, судова колегія з урахуванням доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та мотивів відзиву УДО України на неї, вважає за необхідне зазначити таке.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 (замовник) та ТОВ «Україна-7000», адвокатом Чучковською А.В., Чучковською О.В. (виконавець) укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 22.07.2020 №8 (а.с. 27).
Додатковою угодою №1 від 22.07.2020 до договору №8 від 22.07.2020 встановлено вартість послуг за надання правової допомоги згідно цього договору - 20  000,00 грн (а.с. 28).
Також у матеріалах справи наявні копія акту-рахунку надання послуг №8-1 від 27.07.2020 (а.с. 18) і квитанція від 27.07.2020 №11295 на суму 20  000,00 грн (а.с. 18, зворотній бік).
Приписи ч. 3 ст. 139 КАС України визначають, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.
Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17.
Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що приписи КАС України покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.01.2021 у справі № 120/3929/19-а.
Матеріали справи свідчать, що, всупереч доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , УДО України у відзиві на позов (а.с. 43-53, стор 9-11) висловлювало свої заперечення щодо стягнення з Відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20  000,00 грн з підстав належності цієї справи до справ незначної складності, представляння інтересів ще п`ятьох колишніх військовослужбовців УДО України в аналогічних адміністративних справах з ідентичними позовними вимогами. 
Перевіряючи обґрунтованість заявлених до відшкодування витрат у розрізі видів наданих послуг, а також їх співмірності та пропорційності щодо предмета спору, з урахуванням доводів апеляційної скарги, а також аргументів відзиву на неї, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави (п. 1); складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (п. 2); представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п. 6).
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Щодо обґрунтованості витрат, наведених в акті №8-1 від 27.07.2020 (а.с. 18), суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що складання позовної заяви належить до такої діяльності адвоката як складання процесуальних документів, до якої входить аналіз законодавства щодо предмета спору. Отже, окреме виділення від підготовки позовної заяви послуг з аналізу законодавства щодо предмета спору є необґрунтованим, позаяк останні є елементом підготовки цього процесуального документу, а тому такі витрати не можуть вважатися обґрунтованими.
У постанові від 03.11.2021 у справі № 320/5284/19 Верховний Суд підкреслив, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Таким чином, враховуючи категорію складності цієї справи (малозначна), наявність усталеної судової практики щодо спірних правовідносин, необґрунтованість частини заявлених до відшкодування витрат, часткове задоволення позову, а також відсутність заперечень у відзиві на апеляційну скаргу УДО України щодо їх розміру, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що розмір витрат на правову допомогу, які ОСОБА_1 просив компенсувати, не є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору, у зв`язку з чим правильно зменшив належний до присудження її розмір до 10  000,00 грн.
Аналогічна за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 820/1719/18, від 29.01.2020 у справі № 826/16707/18, від 17.08.2020 у справі № 820/1683/18.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи цей спір, не врахував особливостей правового регулювання спірних правовідносин та залишив поза увагою неможливість застосування до них приписів ст. ст. 116, 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022, а також обчислення грошового забезпечення військовослужбовців календарними, а не робочими днями. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення у мотивувальній та резолютивній частинах.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині та у резолютивній частині шляхом викладенні пункту 4 останньої у новій редакції.
Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Державної охорони України - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року - змінити у мотивувальній частині та викласти пункт четвертий його резолютивної частини у наступній редакції:
«Стягнути з Управління Державної охорони України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 8, код ЄДРПОУ 00037478) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21.05.2019 по 15.09.2022 у розмірі 44  454 (сорок чотири тисячі чотириста п`ятдесят чотири) гривні 02 копійки.».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      А.Г. Степанюк

Судді                                                                                          Н.П. Бужак

          М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 30 листопада 2022 року.