ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6542/22 Справа № 183/1944/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року                                                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
               головуючого – судді Демченко Е.Л.
               суддів – Куценко Т.Р., Ткаченко І.Ю.
               при секретарі – Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, -

в с т а н о в и л а:
       
       У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з, уточненим 11 березня 2021 року, позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі — ДКС України) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, мотивуючи його тим, що 11 лютого 2008 року заступником прокурора Дніпропетровської області порушено кримінальну справу №70089015 за фактом привласнення майна шляхом зловживання службовим становищем службовими особами ПП «АПФ «Провесінь», вчинене в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Кримінальну справу для організації досудового слідства направлено Новомосковській міжрайонній прокуратурі Дніпропетровської області. 
       Вказував, що в ході проведення досудового розслідування у справі 28 травня 2008 року старшим слідчим Новомосковської міжрайонної прокуратури Серченком А.Є. порушено кримінальну справу №70089015-1 відносно нього і ОСОБА_2 за фактом службового підроблення, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.366 КК України. Кримінальні справи №70089015 і №70089015-1 об`єднані в одне провадження. 03 червня 2008 року постановою старшого слідчого Новомосковської міжрайонної прокуратури йому пред`явлено обвинувачення у злочинах, передбачених ч.5 ст.191 і ч.2 ст.366 КК України. Злочин, передбачений ч.5 ст.191 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів.
       26 червня 2008 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 29 липня 2008 року виконуючим обов`язки прокурора Новомосковської міжрайонної прокуратури Снєгачем І.В. затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі №70089015 по обвинуваченню ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за ч.2 ст.27, ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України і справу для розгляду по суті передано в Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2012 року його визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.27, ч.5 ст.191, ч.2 ст.365 КК України та призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з відбуванням покарання в кримінально-виправній установі. Вироком суду запобіжний захід відносно нього було змінено з підписки про невиїзд на утримання під вартою, під варту він взятий у залі суду в день проголошення вироку.
       Зазначав, що 28 серпня 2012 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Новомосковського міськрайонного суду від 27 квітня 2012 року стосовно нього і ОСОБА_2 скасовано, а матеріали справи повернуті прокурору для проведення додаткового розслідування. Обрана йому судом першої інстанції міра запобіжного заходу у вигляді тримання під варту змінена на підписку про невиїзд, звільнено з під варти в залі апеляційного суду. Таким чином, під вартою він утримувався 4 місяці і два дні.
       Додаткове розслідування у справі здійснювалося слідчим Новомосковського міського відділу поліції ГУМВС України в Дніпропетровській області, а з моменту реорганізації міліції в поліцію - слідчим відділенням Новомосковського відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області. З введенням в дію нового Кримінального процесуального кодексу та Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) матеріали кримінальної справи №70089015 щодо нього і ОСОБА_2 15 січня 2013 року були внесені в ЄРДР як кримінальне провадження за №12013040350000364. Процесуальне керівництво розслідуванням здійснювалося прокурорами Новомосковської міжрайонної прокуратури.
       Постановою від 31 серпня 2016 року за наслідками додаткового розслідування, слідчий Новомосковського відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області, керуючись ст.ст.110,284 ч.1 п.2 КПК України, ч.2 ст.11 КК України, закрив кримінальне провадження у зв`язку з встановленням відсутності в діянні кримінального провадження складу злочину. Оскільки йому і ОСОБА_2 в ході досудового слідства пред`являлось обвинувачення, винесена слідчим постанова про закриття кримінального провадження не відповідала вимогам ч.4 ст.284 КПК України. Остаточно кримінальне провадження №120130403500003 від 15 січня 2013 року щодо нього і ОСОБА_2 закрито постановою прокурора Новомосковської місцевої прокуратури від 19 квітня 2017 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України - у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, постанова про закриття кримінального провадження набрала чинності.
       Посилаючись на те, що про закриття кримінального провадження його було повідомлено та надано копію постанови про закриття провадження лише 18 березня 2020 року, період його незаконного перебування під слідством і судом становить 8 років 10 місяці і 16 днів, за цей час, як законослухняний громадянин, не вважаючи себе винним, він вимушений був багаторазово з`являтися на виклики слідчих і суду, приймати участь у слідчих діях та судових засіданнях в якості обвинуваченого і підсудного, 4 місяці знаходитись під вартою у слідчому ізоляторі за вироком суду, принизливо доводити свою невинуватість та незаконність обраного йому запобіжного заходу, були порушені звичні соціальні зв`язки, стосунки в сім`ї, з колегами в аграрному бізнесі, був підірваний його авторитет серед колег аграріїв, принижені честь і гідність незаконне тривале перебування в камері слідчого ізолятора серед засуджених, наклало негативний відбиток на його психіку та зумовило глибокі душевні страждання, просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку на його користь 639 200 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. 
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року його позов задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат. 
       Не погодившись з таким рішенням суду, ДКС України звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник не може бути відповідачем у даній справі, оскільки є лише виконавцем судового рішення, а право на відшкодування шкоди дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб, моральна шкода визначена позивачем як завищеною. 
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались. 
       Відповідно до положень статті 2 ЦПК України, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, визначення якого наведено у частині першій статті 13 цього Кодексу, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Положення цього принципу мають вираження і у частині першій статті 367 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково. 
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 11 лютого 2008 року заступником прокурора Дніпропетровської області порушено кримінальну справу №70089015 за фактом привласнення майна шляхом зловживання службовим становищем службовими особами ПП АПФ "Провесінь", вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Кримінальну справу для організації досудового слідства направлено в Новомосковську міжрайонну прокуратуру Дніпропетровської області.
       В ході проведення досудового розслідування у справі, 28 травня 2008 року Новомосковською міжрайонною прокуратурою порушено кримінальну справу №70089015-1 за фактом службового підроблення у відношенні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.366 КК України. Кримінальні справи №70089015 і №70089015-1 об`єднані в одне провадження.
       Постановою старшого слідчого Новомосковської міжрайонної прокуратури від 03 червня 2008 року ОСОБА_1 притягнутий в якості обвинуваченого у кримінальній справі №70089015.
       26 червня 2008 року постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.
       01 серпня 2008 року обвинувальний висновок у кримінальній справі №70089015 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України направлений до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
       Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2012 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.27, ч.5 ст.191, ч.2 ст.365 КК України та призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з відбуванням покарання в кримінально-виправній установі.
       Вироком суду запобіжний захід відносно ОСОБА_1 було змінено з підписки про невиїзд на утримання під вартою, під варту він взятий у залі суду в день проголошення вироку.
       28 серпня 2012 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Новомосковського міськрайонного суду від 27 квітня 2012 року стосовно ОСОБА_1 скасовано, а матеріали справи повернуті прокурору для проведення додаткового розслідування. Обрана ОСОБА_1 судом першої інстанції міра запобіжного заходу у вигляді тримання під варту змінена на підписку про невиїзд, звільнено з під варти в залі апеляційного суду.
       Додаткове розслідування у справі здійснювалося слідчим Новомосковського міського відділу поліції ГУМВС України в Дніпропетровській області, а з моменту реорганізації міліції в поліцію - слідчим відділенням Новомосковського відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області.
       З введенням в дію нового Кримінального процесуального кодексу та Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) матеріали кримінальної справи №70089015 щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2 15 січня 2013 року були внесені в ЄРДР як кримінальне провадження за №12013040350000364. Процесуальне керівництво розслідуванням здійснювалося прокурорами Новомосковської міжрайонної прокуратури.
       Постановою від 31 серпня 2016 року за наслідками додаткового розслідування, слідчий Новомосковського відділу поліції ГУНП України в Дніпропетровській області, керуючись ст.ст.110,284 ч.1 п.2 КПК України, ч.2 ст.11 КК України, закрив кримінальне провадження у зв`язку з встановленням відсутності в діянні кримінального провадження складу злочину.
       Остаточно кримінальне провадження №120130403500003 від 15 січня 2013 року щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2 закрито постановою прокурора Новомосковської місцевої прокуратури від 19 квітня 2017 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України - у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
       Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 місцевий суд виходив з того, що позивачу завдано моральної шкоди внаслідок його незаконного перебування під слідством та судом, яка підлягає до відшкодування. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, втім суд першої інстанції невірно зазначив спосіб її стягнення.          
       Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
       Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).
       Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).
       Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
       Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
       Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі – Закон України №266/94-ВР)
       Відповідно до статті 1 Закону України №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
       Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
       Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України №266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
       Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
       Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
       У постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
       Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
       Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження №14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19 (провадження №61-7643св20).
       У справі, що переглядається, суди правильно керувалися тим, що на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення кожному з них про підозру і до набрання законної сили виправдувальним вироком суду.
       Суд визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування позивачів під слідством та судом, що не перевищує гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди станом на 2021 рік, і саме в такому розмірі позивач просив відшкодувати її.
       Доводи апеляційної скарги ДКС України в частині того, що стягнута моральна шкода є завищеної відхиляються. 
       Висновок суду щодо визначеного розміру моральної шкоди є правильними, законними та обґрунтованими, а також узгоджуються з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження №14-4цс19); Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19 (провадження №61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі №638/509/19 (провадження №7643св20) про те, що «законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
       Доводи апеляційної скарги в частині того, що пред`явлення позивачем вимоги до ДКС України, є порушенням вимог ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки саме на державу покладено цивільну відповідальність за відшкодування завданої шкоди незалежно від вини цієї особи або органу. Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, реалізуючи всі процесуальні права відповідача. Органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів. 
       Щодо стягнення моральної шкоди шляхом стягнення з відповідного рахунку ДКС України.  
       Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
       Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
       Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
       Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16).
       За таких обставин, апеляційна скарга ДКС України підлягає задоволенню частково, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині стягнення коштів не з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково. 

       Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року змінити.

       Другий абзац резолютивної частини рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року викласти в такій редакції:

       «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 639 200,00 грн. компенсації моральної шкоди». 

       В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2022 року залишити без змін. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Ткаченко І.Ю.