ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6602/22 Справа № 202/5665/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - СПАЇ В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2022 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Барильської А. П.,
суддів: Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,
секретар судового засідання — Астатурян А. В.,
сторони:
позивач — ОСОБА_1 
відповідачі — Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів, -
                        ВСТАНОВИВ:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому змінила, до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів, та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 03.08.2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за №2975, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 17.09.2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстрований в реєстрі за №2349, визнати недійсним договір іпотеки, серії DN0GK0000001607/1 №2352, укладений між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. (реєстр 2352).
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26.10.2020 року у цивільній справі № 202/3269/18 визнано право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вищезазначену квартиру, а тому вищезазначені договори, які оскаржує позивач, укладені незаконно, що порушує її право законного володіння спірним майном.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів задоволений частково. Визнано недійсним договір іпотеки серії DN0GK0000001607/1 №2352, укладений між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О.
В задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який укладений 03.08.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. (зареєстрований в реєстрі за №2975) та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який укладений 17.09.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. (зареєстрований в реєстрі за №2349) - відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , судовий збір в розмірі 454,00 грн. з кожного з відповідачів, окремо.
В апеляційний скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк “ПриватБанк”, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення в частині задоволення позову та ухваленнч в цій частині нового рішення про відмову в позові.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що в день укладання договору іпотеки був відсутній факт щодо заборони вчинення реєстраційних дій щодо спірної квартири. Договір іпотеки, укладений між АТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_2 , відповідає вимогам закону, тому у суду були відсутні підстави для визнання його недійсним.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.        
Рішення суду не оскаржено в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який укладений 03.08.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. (зареєстрований в реєстрі за №2975) та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який укладений 17.09.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. (зареєстрований в реєстрі за №2349). Тому, відповідно до ст.367 ЦПК України, не переглядається апеляційним судом в цій частині.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2020 року у цивільній справі № 202/3269/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи державний нотаріус Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонська Т.О., Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволений частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Під час розгляду справи № 202/3269/18 судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся ОСОБА_1 - ОСОБА_5 і після її смерті до Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_3 - сестра спадкодавця і ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що на день подання заяви про прийняття спадщини родинні відносини ОСОБА_1 зі спадкодавцем не були доведені, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. В той же час, свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 було видане ОСОБА_3 .
Зазначеним рішенням суду встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , як спадкоємцеві першої черги за законом за правом представлення, з моменту відкриття спадщини та вибула із власності ОСОБА_1 поза її волею, що є підставою для витребування квартири з незаконного володіння останнього власника - ОСОБА_2 .
       При цьому, ОСОБА_1 при розгляді вказаної вище справи, було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та заборони на його відчуження. Ухвалою суду від 15 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні такої заяви.
       03.08.2018 року відповідач ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В., продала спірну квартиру гр. ОСОБА_4 .
17.09.2018 року ОСОБА_4 , згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2349, продав квартиру ОСОБА_2 ..
       17.09.2018 року ОСОБА_2 передав спірну квартиру в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк» на підставі Договору іпотеки, серія DN0GK0000001607/1 №2352, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2020 року у цивільній справі № 202/3269/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи державний нотаріус Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонська Т.О., Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння встановлено, що спірна квартира належить позивачу, як спадкоємцю першої черги за законом за правом представлення з моменту відкриття спадщини та вибула із власності поза волею ОСОБА_1 ..
Відтак, позивач є власником спірного майна з часу відкриття спадщини, тобто з 07.04.2016 року в силу ч. 3 ст. 1223 ЦК України, а тому договір іпотеки був укладений з порушенням норм чинного законодавства.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1 ст. 13 ЦК України).
При здійсненні своїх прав особа повинна утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч. 4 ст. 13 ЦК України).
Межі виконання цивільних обов`язків визначені ст. 14 ЦК України.
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Зазначений правовий висновок міститься у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 р. у справі №712/15369/12 зазначив, що положення ч. 1 ст.388 ЦК застосовуються, як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
У ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а у статті 13 передбачено право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.
Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія ст.13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту в спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за ст.13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються відповідно до ст.13 конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці («Kudla v. Poland», №30210/96).
ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 9.12.2010, яке набуло статусу остаточного 9.03.2011, вказав, що п.1 ст.6 конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає право не тільки ініціювати провадження, але й отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutit v Croatia»,п.25).
Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці, а саме — у рішеннях від 13.05.80 в справі «Артіко проти Італії» (п.35), від 30.05.2013 в справі «Наталія Михайленко проти України» (п.32), зазначає, що конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Таким чином, узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про те, що позивач як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними, адже добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна з незаконного володіння (віндикація)».
Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26.10.2020 р. у справі №202/3269/18) спірне майно було витребувано позивачем з чужого незаконного володіння.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20), Конституційний Суд України виходить із того, що, здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).
Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду..
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
Такі ж правові висновки викладені в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19.
Відповідно до ст. 3 ЦК України, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із ч.ч. 2,3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами 1 та 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки договір іпотеки серії DN0GK0000001607/1 №2352, укладений між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. на спірне майно, був вчинений з порушенням норм чинного законодавства, у зв`язку з чим порушенно право позивача, як власника майна, який не надавав згоди на передачу цьогог майна у іпотеку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що на час укладання договору іпотеки, укладеного між АТ КБ “ПриватБанк” та ОСОБА_2 були відсутні факти щодо заборони вчинення реєсраційних дій щодо спірної квартири, колегія суддів не бере до уваги, з вищенаведених підстав.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2022 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
       Повний текст постанови складений 09 листопада 2022 року.

Головуючий: суддя:                                                        А. П. Барильська
       
Судді:                                                                                Н. М. Деркач
                                                                       
                                                        Т. Р. Куценко