Номер провадження: 22-ц/813/3409/22 
Справа № 521/8734/20
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Сидоренко А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Попова Михайла Сергійовича на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2020 року по справі за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Малиновського районного суду м. Одеси суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, посилаючись на те, що згідно кредитного договору, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 , останній отримав кредит в сумі 36 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 25 січня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , як поручителем, і ОСОБА_2 , як боржником, укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 02.04.2012 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 52 648,46 доларів США. Оскільки в порушення умов кредитного договору у встановлені строки кредит та інші передбачені договором платежі в повному обсязі не сплачено, позивач звернувся до суду (а.с.1-5).
21 вересня 2020 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0049/82/69421 від 25.01.2007 року в сумі 69923 доларів США 53 центів, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 22,6 кв.м., яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом реалізації предмета іпотеки, провівши прилюдні торги у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 2102,00 гривень в рахунок сплаченого судового збору (а.с.67-69).
05 травня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення (а.с.84-89).
10 червня 2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення (а.с.116).
18 червня 2021 року представник ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила апеляційну скаргу на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.09.2020 року. Апелянт наголошує на тому, що при розгляді справи повинні застосовуватись положення щодо позовної давності. Адже, як зазначає апелянт, звернувшись до суду з позовом до боржників про стягнення заборгованості 31.20.2011 року, який розглянутий по суті, кредитор АТ «Райффайзен банк Аваль» перервав позовну давність у спорі з відповідачем щодо стягнення кредитної заборгованості. Тому, апелянт вважає, що при зверненні до суду 02.06.2020 року, більше ніж через 8 років після зміни строку виконання основного зобов`язання з позовом у даній справі шляхом пред`явлення вимог на предмет іпотеки, АТ «Райффайзен Банк Аваль» пропустив строк позовної давності. Також, апелянт вважає, що на підтвердження невиконання боржником основного зобов`язання позивачем до позовної заяви долучено лише розрахунок заборгованості та виписку по рахунку яка не містить прізвище та посаду особи, яка її склала. Апелянт повідомляє, що судом на адресу ОСОБА_1 надсилались повістки, про що вона дізналась з матеріалів справи, проте були повернуті до суду із відміткою про відсутність адресата. Апелянт наголошує, що постійно проживає за вказаною адресою і це може підтвердитися поясненнями свідків (сусідів). І тому, апелянт вважає, що її було неналежно повідомлено про дату та час розгляду справи. З огляду на зазначене, апелянт просить суд скасувати заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.09.2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову АТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовити у повному обсязі (а.с.118-122).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Учасники провадження про дату, час та порядок розгляду справи повідомлені належним чином. 10.10.2022 представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 - адвокат Попов Михайло Сергійович просив задовольнити апеляційну скаргу. Інші учасники до відеоконференції не приєднались. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач та третя особа встановлені кредитним договором терміни повернення кредиту та сплати відсотків по ньому не дотримуються. Заборгованість за кредитним договором № 014/0049/82/69421 від 25.01.2007 року станом на 18.02.2020 складає 29083 доларів США 06 центів – заборгованість за кредитом; 40840 доларів США 47 центів – заборгованість за відсотками, а всього – 69923 доларів США 53 центи. З огляду на вказане та на підставі ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» суд дійшов висновку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0049/82/69421 від 25.01.2007 року в сумі 69923 доларів США 53 центи, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Разом з тим, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив всі обставини, що мають значення для справи з огляду на що апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Щодо процесуальних підстав скасування заочного рішення 
Як вбачається з матеріалів справи 05 травня 2021 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення (а.с.84-89). 10 червня 2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення (а.с.116).
На стадії перегляду заочного рішення суду відповідачкою ОСОБА_1 були повідомлені дві обставини: 1) щодо того, що відповідачка не була повідомлена належним чином про розгляд справи. При цьому відповідачка надала до суду письмові пояснення сусідів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтвердили, що дійсно ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_2 з 1997 року по теперішній час, тобто поштова кореспонденція не була вручена з невідомих причин (а.с. 92-94); 2) щодо того, що відсутні докази заборгованості та пропущений строк позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України). Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України). Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України). Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року). 
Можливість апеляційного оскарження судового рішення це одна з гарантій захисту прав особи, яка наділяє суд вищої інстанції повноваженнями щодо здійснення перевірки та надання оцінки дій та рішень суду першої інстанції відповідно до положень діючого законодавства в системному взаємозв`язку з обставинами конкретної справи, усунення можливих помилок, які були допущені на стадії розгляду справи судом першої інстанції та захисту прав та законних інтересів особи. Тобто, на стадії апеляційного перегляду справи суд всебічно досліджує справу в межах доводів апеляційної скарги та ухвалює рішення за результатами такої оцінки. 
За обставинами даної справи в ухвалі про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення суд першої інстанції не дав належної оцінки поясненням відповідачки щодо неналежного сповіщення про час та місце розгляду справи, хоча і надав оцінку заяві про застосування строку позовної давності, однак дійшов помилкових висновків щодо суті вказаної заяви внаслідок чого дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. Враховуючи вказані обставини, оскільки в розумінні ст. 288 ЦПК України відповідачка надала докази, які підтверджують, що вона проживає за адресою, на яку направлялись судові повістки однак з незрозумілих причин поштова кореспонденція не була доставлена, а працівником пошти була безпідставно зроблена помітка про відсутність відповідача за адресою її реєстрації, враховуючи добросовісність процесуальної поведінки відповідача, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково не врахував вказані обставини, з огляду на що вказані обставини є підставами для скасування заочного рішення. 

Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи відповідно до кредитного договору № 014/0049/82/69421 від 25.01.2007 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 , останній отримав кредит в сумі 36 000,00 доларів США (а.с. 10-11).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 25 січня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 20-23). 
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 02.04.2012 року в справі № 1519/7685/11 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 52 648,46 доларів США (а.с. 26-27).
Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2020 було відмовлено в задоволенні заяви представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення до виконання в цивільній справі № 1519/7685/11 за позовомПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 95-98).
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень вказана ухвала не оскаржувалась та є чинною. 

Нормативно-правове регулювання та оцінка апеляційного суду
За змістом ч.1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи,
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (далі – Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
За положеннями ст. 33 цього Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо).
Як було вище зазначено відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Виходячи з аналізу вказаної законодавчої конструкції правовий статус додаткової вимоги по своїй правовій природі є залежним від статусу основної вимоги, що передбачає існування відповідного взаємозв`язку між ними. Вказане також розповсюджується на правило застосування строку позовної давності до основної та похідної вимог. Зокрема, сплив строку позовної давності щодо основної вимоги означає закінчення такого строку й щодо додаткової. Крім того, переривання перебігу позовної давності щодо основної вимоги передбачає настання аналогічних правових наслідків й щодо додаткових вимог, оскільки останні є прямо залежними від основного зобов`язання.
Правові наслідки спливу позовної давності застосовуються у випадку наявності порушеного права та наявності вимоги про стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет іпотеки.
Як роз`яснив Верховний Суд в своїй постанові від 11 березня 2021 року в справі № 727/7775/18 «установивши, що строк для звернення до державного реєстратора із заявою про вчинення реєстраційних дій згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в контексті застосування положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не пов`язаний із позовною давністю, встановленою ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про те, що АТ «Укрсоцбанк» звернулося поза межами позовної давності, оскільки позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тоді як АТ «Укрсоцбанк» реалізувало своє право на задоволення кредиторських вимог у позасудовому порядку».
Відповідно до ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
За обставинами даної справи АТ «Райффайзен Банк Аваль» скористались своїм право на дострокове погашення заборгованості та звернулись до суду з відповідним позовом, який рішенням від 02.04.2012 був задоволений (справа № 1519/7685/11). Вказане рішення не було звернено до примусового виконання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.10.2020 заяву про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення до виконання в зазначеній справі № 1519/7685/11 було залишено без задоволення. Отже строк на пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, після набрання рішенням законної сили банк не звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому оскільки строк позовної давності щодо основної вимоги (стягнення заборгованості) сплив, то й строк позовної давності до додаткової вимоги (звернення стягнення на предмет іпотеки) сплив також. 
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За таких обставин апеляційний суд приймає до уваги доводи апеляційної скарги та скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
При цьому, апеляційний суд роз`яснює позивачу право на звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного застереження в позасудовому порядку.
Сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Подібні висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 15.05.2017, а також Верховним Судом у постановах від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц, від 21.01.2020 у справі № 464/197/18, від 11.03.2021 у справі № 727/7775/18, за обставинами яких досліджувалось питання правомірності позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.
При цьому під час прийняття рішення судом першої інстанції відповідно до підпункту 1 пункту 1 Закону України N 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 07 червня 2014 року, не могло бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку» N 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а висновку про те, що на спірні правовідносини стосовно можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому врегулюванні на підставі окремого договору або наявного застереження у договором іпотеки поширюється дія підпункту 1 пункту 1 статті першої Закону N 1304-VII. Аналогічний висновок Великої палати Верховного Суду викладений у постанові від 19.05.2020 по справі № 644/3116/18, згідно якого Закону України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону N 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон N 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погодилась із з висновком суду апеляційної інстанції про те, що квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону N 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем як забезпечення виконання умов кредитного договору укладеного в іноземній валюті. Отже, у реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за іпотекодержателем». Вказані висновки були підтримані КЦС ВС в постановах від 31.09.2021 в справі № 127/15802/15, від 30.06.2022 в справі № 638/17318/17, від 02.05.2022 в справі № 754/716/19, від 30.06.2021 в справі № 193/724/19.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що відповідно до пункт 5-2 розділу VI Закону України «Про іпотеку» № 898-IV у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.
Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо відсутності підтверджуючих документів невиконання основного зобов`язання в контексті вище встановлених обставин справи не мають правового значення для вирішення справи по суті. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, оскількидоводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - адвоката Попова Михайла Сергійовича– задовольнити частково.
Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2020 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» до  ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа  ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік 

Повний текст цієї постанови складений 17 жовтня 2022 року

Суддя Одеського апеляційного суду                                А.І. Дришлюк