КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 761/5740/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9218/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
10 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого  - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.
                  секретар -  Лащевська Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1   до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про визнання договору недійсними, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року, 
 
встановив:
у лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним Договір добровільного страхування, укладений між ним та відповідачем 04 лютого 2020 року, посилаючись на те, що він суперечить вимогам Закону України «Про страхування».
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 рокуу задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 05 лютого 2019 року між ним та АБ «Укргазбанк» було укладено Договір про приєднання до правил надання в користування індивідуальних сейфів, строком дії з 05 лютого 2019 року по 04 лютого 2020 року. 21 січня 2020 року він звернувся до банку для продовження терміну дії договору, однак його було повідомлено про те, що договір буде продовжено лише за умови попереднього укладення Договору добровільного страхування відповідальності перед третіми особами з відповідачем ПрАТ «Арсенал Страхування». Позивач вважав, що таке укладення договору було обов`язковою передумовою для укладення іншого правочину, а тому суперечить нормам Закону України «Про страхування» та порушує його споживчі права.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 рокуу задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при зверненні до суду не надано належних та достатніх доказів на підтвердження недійсності оспорюваного договору. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 215, 217, 368, 634 ЦК України та Закону України «Захист прав споживачів».
У своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки його доводам про те, що він був позбавлений можливості на укладення договору з АБ «Укргазбанк» з метою використання індивідуального сейфа без укладення оспорюваного Договору страхування. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованим та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Загальні вимоги до змісту правочину визначені ст. 203 ЦК України. Відповідно до положень даної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Згідно з положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Так, положеннями ст. 6 Закону України «Про страхування» визначено, що добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин.
В даному випадку позивач, посилаючись на недійсність договору страхування з тих підстав, що його укладення було обов`язковою передумовою для укладення іншого договору з АБ «Укргазбанк», не зазначав, які саме його права було порушено саме відповідачем ПрАТ «Арсенал Страхування». Зі змісту поданої позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач фактично посилається на порушення його прав АБ «Укргазбанк» щодо умов для укладення договору використання індивідуального сейфу, при цьому не вказуючи, які вимоги закону були порушені при укладенні договору страхування з відповідачем.
Судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що оспорюваний договір було укладено позивачем добровільно і сторони дійшли згоди щодо його істотних умов. 
Крім того, позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що він мав на меті укласти договір добровільного страхування втрати та/або неповернення комплектів ключів від індивідуального сейфу з іншим страховиком і АБ «Укргазбанк» йому було відмовлено в укладенні договору з вини страховика - відповідача. Саме по собі посилання позивача на те, що оспорюваний правочин на його думку суперечить ст. 6 Закону України «Про страхування», не свідчить про його недійсність.
Матеріали справи свідчать про те, що фактично позивач не погоджується з діями АБ «Укргазбанк» щодо внесення змін до правил надання в користування індивідуальних сейфів, тоді як вимоги до банку у вказаному провадженні ОСОБА_1 заявлені не були. АБ «Укргазбанк» не є стороною в даній справі, а тому підстави оцінювати правомірність його дій та вирішувати питання про його права та обов`язки у суду відсутні.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.  У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»  (заява № 63566/00, § 23).
Згідно з чч. 1, 2 та 5  статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної  інстанції  залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін. 
    Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2022 року.
Головуючий
Судді