Справа № 452/3496/21                                Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С. 
Провадження № 22-ц/811/1400/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
секретаря: Іванової О.О.
без участі сторін, розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Самбірської міської ради Львівської області на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Самбірської міської ради Львівської області про стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради «Стоматологічна поліклініка», Самбірської міської ради Львівської області, однак під час провадження цивільної справи позивач уточнив власну позицію та пред`явив позов лише до Самбірської міської ради Львівської області як засновника комунального підприємства і як органу місцевого самоврядування, що несе відповідальність за зобов`язаннями КПН СМР «Стоматологічна поліклініка», - про стягнення невиплаченої заробітної плати.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказом №28 від 17 серпня 2020 року Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради «Стоматологічна поліклініка» його було прийнято на роботу на посаду робітника з поточного ремонту споруд та будівель з 25 серпня 2020 року, що підтверджується записами у трудовій книжці. 
Вказував, що рішенням VI сесії VIII демократичного скликання Самбірської міської ради від 06 травня 2021 року №7 припинено комунальне некомерційне підприємство Самбірської міської ради «Стоматологічна поліклініка» шляхом ліквідації. 
Зазначає, що у зв`язку з ліквідацією цього підприємства наказом №38 від 25. серпня 2021 року його було звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 25 серпня 2021 року, що підтверджується записами у трудовій книжці. 
Після звільнення з роботи позивачу не було виплачено заробітну плату за період з 25 серпня 2020 року по 1 травня 2021 року в сумі 20 709,59грн. Позивач звертався до ліквідаційної комісії з письмовою заявою про виплату йому нарахованої та не виплаченої заробітної плати, однак така заява була залишена без задоволення. 
Відтак просив у судовому порядку присудити стягнути із відповідача нараховану але не виплачену заробітну плату в зазначеній сумі.
Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2022 року позов задоволено.
Стягнуто із Самбірської міської ради Львівської області у користь ОСОБА_1 заборговану заробітну плату за час роботи в комунальному некомерційному підприємстві Самбірської міської ради «Стоматологічна поліклініка» за період із 25 серпня 2020 року по 01 травня 2021 року в розмірі 20709,59 (двадцять тисяч сімсот дев`ять гривень 59 коп.) грн.
Стягнуто із Самбірської міської ради Львівської області у дохід держави 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню судового збору.
Рішення суду оскаржила Самбірська міська рада Львівської області.
В апеляційній скарзі посилається на те, що заборгованість по заробітній платі в КНП СМР "Стоматологічна поліклініка" перед ОСОБА_1 за період: з 01 липня 2020 року до 01 травня 2021 року - відсутня.
Вказує, що відповідачем в заперечення позовних вимог, викладених в цьому відзиві на позовну заяву та підтверджених відповідними документами (доказами) жодних фактів та документів (доказів), які б підтверджували нарахування за період: з 01.07.2020 року до 01.05.2021 року заробітної плати ОСОБА_1 - немає, а отже відсутні правові підстави для виплати та стягнення заробітної плати, яка не була нарахована.
Крім цього зазначає, що ОСОБА_2 перебуваючи на посаді т.в.о. директора КНП СМР "Стоматологічна поліклініка" та будучи зобов`язаним контролювати складення та підписання бухгалтером первинних документів і регістрів (даних) бухгалтерського обліку згідно з вимогами встановленими законодавством та будучи зобов`язаним контролювати (організовувати облік) складення (ведення) обліку головним бухгалтером ОСОБА_3 , підписання та подання головним бухгалтером Процак Світланою Йосифівною та ОСОБА_2 як т.в.о. директора КНП СМР "Стоматологічна поліклініка" документів фінансової звітності на підставі даних бухгалтерського обліку, - не було зроблено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 всупереч ч. 1 ст. 11 та ч. 8 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».        
На думку скаржника, враховуючи безпідставність позовної вимоги про стягнення заробітної плати, похідна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 15 вересня 2022 року, є дата складення повного судового рішення – 30 вересня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом та матеріалами справи встановлено, що наказом №28 від 17 серпня 2020 року Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради «Стоматологічна поліклініка» ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду робітника з поточного ремонту споруд та будівель з 25 серпня 2020 року. 
25 серпня 2021 року наказом №38 ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
При звільненні із позивачем не було проведено розрахунку по заробітній платі, що відображено у довідці про доходи від 23серпня 2021 року №157, виданній Комунальним некомерційним підприємством Самбірської міської ради «Стоматологічна поліклініка».
Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до статті 21 Закону працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати. Згідно статті 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
За змістом ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то означені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен і письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 28 Закону України «Про оплату праці» у разі банкрутства підприємства чи ліквідації його у судовому порядку зобов`язання перед працівниками такого підприємства щодо заробітної плати, яку вони повинні одержати за працю (роботу, послуги), виконану у період, що передував банкрутству чи ліквідації підприємства, виконуються відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».
Постановляючи оскаржуване суд першої інстанції виходив з того, що умовою покладення субсидіарної відповідальності на орган місцевого самоврядування за змістом частини сьомої статті 77 ГК України та частини десятої статті 78 цього Кодексу є недостатність коштів, які є у розпорядженні комунального підприємства та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
З таким висновком суду колегія суддів не може погодитись, виходячи із наступних обставин.
Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України.
За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги.
Виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору.
Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства.
Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 за заявою Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в особі Лозівського міськрайонного центру зайнятості до Комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств» Лозівської міської ради Харківської області (далі – КП «Комбінат комунальних підприємств», боржник, банкрут) про визнання банкрутом зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18, 19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.
Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями.
При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів.
Так, у справі № 5023/4388/12, що переглядалася Великою Палатою Верховного Суду (провадження № 12-102гс18), КП «Комбінат комунальних підприємств» володіло майном на праві оперативного відання, що унеможливлювало передачу такого майна до ліквідаційної маси підприємства у разі визнання його банкрутом, а у рішеннях ЄСПЛ, зокрема у справі «Єршова проти Російської Федерації» від 08 квітня 2010 року, підставою для субсидіарної відповідальності міської ради за зобов`язаннями комунального підприємства, створеного територіальною громадою, стали такі її дії, що призвели до банкрутства підприємства.
Відтак, аналізуючи зазначені норми права у їх сукупності слід дійти до висновку, що за загальним правилом, у разі недостатності коштів у комунального унітарного комерційного підприємства для відповідальності по своїм зобов`язанням, пов`язаним із господарською діяльністю, орган, до сфери управління якого входить підприємство, не несе повну субсидіарну відповідальність за господарськими зобов`язаннями цього підприємства.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.05.2020 у справі №711/3288/17-ц (провадження №61-25288св18), субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає. крім випадку, якщо буде доведено, що комунальне комерційне підприємство було доведено до банкрутства саме діями його засновника (учасника) - органу місцевого самоврядування. Така відповідальність не може бути покладена на орган місцевого самоврядування у трудових правовідносинах без встановлення того, що сама юридична особа не може виконати свої зобов`язання в межах трудових правовідносинах у процедурі виконання судових рішень або банкрутства.
Відповідно до ч. 4 cт. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Комунальне некомерційне підприємство Самбірської міської ради Львівської області «Стоматологічна поліклініка» є юридичною особою публічного права та наділена усіма правами юридичної особи, у тому числі щодо права здійснення самостійної господарської діяльності.
Дані про визнання підприємства банкрутом у справі відсутні.
Також позивачем не доведено, що саме діями засновника була спричинена неплатоспроможність або банкрутство підприємства.
Відповідно до частини 1, частини 2 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та Фізичних осіб підприємців Комунальне некомеоиійне підприємство Самбірської міської ради Львівської області «Стоматологічна поліклініка» з 11 травня 2021 року знаходиться тільки в стані припинення. Інших відомостей про припинення або реорганізації та ліквідації зазначеного підприємства в реєстрі не має.
За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що висновок суду першої інстанції про те. що Самбірська міська рада, як засновник Комунального некомерційного підприємства Самбірської міської ради Львівської області «Стоматологічна поліклініка», яке не виплатило позивачу заробітну плату повинно нести субсидіарну відповідальність перед позивачем за рахунок власних коштів, не ґрунтується на вимогах Закону та є передчасним.
Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга Самбірської міської ради Львівської області підлягає до задоволення, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2022 року до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу Самбірської міської ради Львівської області – задовольнити.
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 08 лютого 2022 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Самбірської міської ради Львівської області про стягнення заробітної плати – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Самбірської міської ради Львівської області 1362 гривні сплаченого судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30 вересня 2022 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.