Справа № 1326/5878/2012                                Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П. 
Провадження № 22-ц/811/4253/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                22 листопада 2022 року                                м.Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Юзефович Ю.І.,
з участю: позивача  ОСОБА_1 , його представника –
ОСОБА_2 , третіх осіб – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: виконавчий комітет Львівської міської ради, Наглядова рада з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках та використання гуртожитків і прибудинкових територій при виконавчому комітеті Львівської міської ради, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Титан», Регіональне відділення Фонду державного майна у Львівській області, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про визнання ордерів недійсними, виселення з кімнати, зобов`язання не чинити перешкод у користуванні кімнатою та приміщеннями спільного користування, зобов`язання вселити в інше вільне житлове приміщення,
в с т а н о в и в:
У лютому 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, остаточно просив: поновити строк позовної давності для захисту його порушеного права, оскільки такий пропущений з поважних причин; визнати недійсним ордер №347, виданий відкритим акціонерним товариством (далі – ВАТ) «Завод «Львівсільмаш» 17 червня 2003 року на вселення у кімнату АДРЕСА_1 ; визнати недійсним ордер №272, виданий ВАТ «Завод «Львівсільмаш» 04 грудня 2001 року ОСОБА_5 на зайняття жилої площі з двох кімнат на АДРЕСА_2 , в частині надання однієї кімнати – житлового приміщення 94-4/11,4 кв.м. та приміщень спільного користування; виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кімнати 94а (94-4/11,4 кв.м.) на АДРЕСА_3 та зобов`язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити йому перешкод у користуванні цією кімнатою та приміщеннями спільного користування – коридором 94-1/1,7 кв.м., вбиральнею 94-2/0,9 кв.м., приміщенням 94-3/2,2 кв.м.; зобов`язати ВАТ «Завод «Львівсільмаш» вселити його ( ОСОБА_1 ) в інше вільне житлове приміщення. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 1984 року працює на заводі «Львівсільмаш», в цьому році йому було виділено ліжко-місце в кімнаті № НОМЕР_1 а в гуртожитку заводу на АДРЕСА_3 , 08 грудня 1999 року йому видано ордер на жилу площу в гуртожитку, який давав йому право на одноособове зайняття кімнати №94а, де він був зареєстрований і проживав до 12 серпня 2002 року. У грудні 2001 року йому було видано ордер на вселення в кімнату АДРЕСА_4 , однак, він не зміг у неї вселитись, оскільки в кімнаті проживали інші особи. Одночасно, з видачею йому ордеру на кімнату АДРЕСА_4 , яка не була вільною, адміністрація заводу видала відповідачу ОСОБА_5 ордер №272 від 04 грудня 2001 року на кімнату № НОМЕР_1 , до складу якої входила кімната АДРЕСА_5 , в якій він (позивач) проживав. Одержавши ордер, ОСОБА_5 поставив на двері кімнати АДРЕСА_5 а свої замки і не впускав його до цієї кімнати, хоча в ній залишились його речі.
У зв`язку з неможливістю поселення у кімнату АДРЕСА_4 , оскільки така не була вільною, адміністрацією заводу було скасовано ордер на вселення в цю кімнату і 17 червня 2003 року йому видано ордер №347 на кімнату № НОМЕР_2 , але ця кімната також виявилась зайнятою. 
В подальшому, адміністрацією заводу була запропонована кімната №20а, на яку йому видано ордер, однак, це питання не було узгоджене з ОСББ «Титан» і відповідач не здійснив заходів щодо фактичного його поселення в кімнату, окрім того, це приміщення не було жилим. 
Зазначає, що внаслідок таких дій відповідачів він позбавлений права на житло. Будинок по АДРЕСА_3 з 13 жовтня 2003 року перебуває на балансі ОСББ «Титан», ВАТ «Завод «Львівсільмаш» користується квартирами АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_14 , решта квартир – приватизовані або в них проживають мешканці згідно виданих ордерів. 
В обґрунтування поважності причин пропущення строку позовної давності позивач посилався на перебування його представника, який є фахівцем у житлових спорах, – адвоката Масляного Ю.А. у м. Києві під час революційних подій, які відбувалися у листопаді – грудні 2004 року в Україні і були пов`язані з президентськими виборами («Помаранчева революція»). Також просить врахувати, що на розгляді Франківського районного суду м. Львова перебувала справа, предмет позову якої був аналогічний даному, по якій він (позивач) прийняв рішення не з`явитись в судове засідання без адвоката, розуміючи наслідки такої неявки – залишення позову без розгляду та можливість подання, в подальшому, позову повторно. 
Наголошує, що згідний поселитись у будь-яке інше вільне житло за вказаною у позовній заяві адресою.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково: визнати недійсним ордер №272, виданий ВАТ «Завод «Львівсільмаш» 04 грудня 2001 року ОСОБА_5 на зайняття жилої площі з двох кімнат на АДРЕСА_2 , в частині надання однієї кімнати – житлового приміщення 94-4/11,4 кв.м. та приміщень спільного користування; виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з кімнати 94а (94-4/11,4 кв.м.) на АДРЕСА_3 і зобов`язати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити йому перешкод у користуванні цією кімнатою та приміщеннями спільного користування – коридором 94-1/1,7 кв.м., вбиральнею 94-2/0,9 кв.м., приміщенням 94-3/2,2 кв.м.
Апелянт зазначає, що суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним ордеру №272, виданого ВАТ «Завод «Львівсільмаш» 04 грудня 2001 року ОСОБА_5 , однак, безпідставно відмовив у задоволенні цієї вимоги, пославшись на сплив позовної давності.
Наголошує, що його заява про поновлення строку позовної давності була подана у зв`язку з тим, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року скасовано судові рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року та апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року з направленням справи на новий розгляд та необхідністю з`ясування обставин щодо початку перебігу строку позовної давності, оскільки суд касаційної інстанції визнав передчасними висновки судів про те, що позовна давність не спливла.
Вважає, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обраховувати з 12 серпня 2002 року, тобто з дня, коли він дізнався про порушення свого права на проживання в спірній кімнаті, зокрема, коли внаслідок заміни відповідачем ОСОБА_5 замків він не міг потрапити в кімнату, в якій проживав і в якій знаходилися його речі. 
Крім того, вважає, що строк позовної давності переривався його первинним зверненням до суду з аналогічним позовом, який у зв`язку з його неявкою було залишено без розгляду.
Також зазначає, що строк позовної давності переривався діями відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо звільнення спірного приміщення кімнати у період з 09 лютого 2006 року по 29 травня 2006 року і факт його вселення підтверджується актом від 09 лютого 2006 року, однак, з травня 2006 року відповідачі знову перестали пускати його до квартири, змінивши замки.
Наголошує, що позиція їхньої сторони про те, що позовна давність не пропущена, залишається незмінною.
Звертає увагу, що в іншій частині вирішення позовних вимог, зокрема, в частині визнання недійсним ордеру №347, виданого йому 17 червня 2003 року на вселення в кімнату №97б, ним не оскаржується, оскільки така вимога виявилась неактуальною через анулювання самим відповідачем ВАТ «Завод «Львівсільмаш» спірного ордеру, що було встановлено судом першої інстанції.
Не актуальною позивач вважає й заявлену ним вимогу про зобов`язання відповідача ВАТ «Завод «Львівсільмаш» вселити його в будь-яке вільне жиле приміщення по АДРЕСА_3 , оскільки вільних приміщень для вселення в будівлі не встановлено. 
20 грудня 2021 року від представника третьої особи ОСОБА_4 – адвоката Судомляк І.К. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечуються доводи та вимоги апелянта. 
В судове засідання інші учасники справи повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що наказом департаменту житлового господарства виконавчого комітету Львівської міської ради №50д від 23.07.1996 року затверджено висновок міжвідомчої комісії Залізничного району м. Львова про технічну можливість використання правої частини будинку по АДРЕСА_3 , як гуртожиток для проживання сімей.
Позивач ОСОБА_1 з 1984 року працює на ВАТ «Завод «Львівсільмаш», 03.12.1999 року йому було видано ордер на право поселення у кімнату АДРЕСА_15 , в якій він був зареєстрований та проживав з 24.02.2000 року по 10.12.2001 року, та знову зареєстрований з 06.03.2006 року, згідно з рішенням суду, яке, в подальшому, 29.05.2006 року було скасоване.
Згідно з рішенням спільного засідання адміністрації та профкому ВАТ «Завод «Львівсільмаш», оформленого протоколом №3 від 10.05.2000 року, вирішено покращити житлові умови відповідача ОСОБА_5 , шляхом закріплення за його сім`єю житлового блоку у відомчому малосімейному гуртожитку по АДРЕСА_3 з числа, які будуть вивільнятись будівельниками-договірниками, першочергово.
05.02.2001 року на спільному засіданні адміністрації та профкому ВАТ «Завод «Львівсільмаш» вирішено покращити житлові умови ОСОБА_5 , шляхом закріплення за ним житлового блоку №94 у відомчому малосімейному гуртожитку по АДРЕСА_3 на сім`ю з двох осіб: він ( ОСОБА_5 ) та його син – ОСОБА_6 , що підтверджується витягом з протоколу №4 від 05.02.2001 року, а також витягом з протоколу №8 від 16.10.2001 року, на підставі якого 04.12.2001 року ОСОБА_5 видано ордер №272 на зайняття двох кімнат по АДРЕСА_2 . 
Одночасно, в грудні 2001 року, згідно з тим же спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Завод «Львівсільмаш» №8 від 16.10.2001 року, позивачу ОСОБА_1 видано ордер на право зайняття кімнати АДРЕСА_16 , однак, позивач поселитись у дану кімнату не міг, у зв`язку з її зайнятістю іншими особами.
17.06.2003 року ОСОБА_1 видано ордер №347 на зайняття кімнати АДРЕСА_17 на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Завод «Львівсільмаш» №5 від 10.06.2003 року, яким попередній ордер на право зайняття кімнати №95а анульовано.
З ордеру №367 від 04.11.2004 року вбачається, що такий виданий ОСОБА_1 на право зайняття кімнати АДРЕСА_18 на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Завод «Львівсільмаш» №14 від 26.10.2004 року, яким у зв`язку з неможливістю поселення позивача у раніше виділену кімнату АДРЕСА_14 , постановлено перезакріпити за ОСОБА_7 приміщення холу другого поверху під №20а.
Разом з тим, приміщення №20а, на яке позивачу видано ордер №367 від 04.11.2004 року, не було житловим.
Згідно довідки ВАТ «Завод «Львівсільмаш» від 17.07.2008 року, відомчий будинок по АДРЕСА_3 після створення у 2003 року ОСББ «Титан» переданий останньому на баланс, що підтверджується актом прийому-передачі від 13.10.2003 року.
З листа ОСББ «Титан» від 5.11.2004 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_3 з 13.10.2003 року перебуває на балансі ОСББ «Титан», ВАТ «Завод «Львівсільмаш» користується квартирами АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_13 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_14 , а решта квартир в будинку – приватизовані або в них проживають мешканці згідно виданих ордерів.
З постанови Львівського апеляційного господарського суду від 25.12.2008 року у справі №31/139 за позовом ОСББ «Титан» до ВАТ «Львівсільмаш», третьої особи Регіонального відділення ФДМУ по Львівській області про звернення стягнення, встановлено, що власником гуртожитку по АДРЕСА_3 є держава в особі Регіонального відділення ФДМУ по Львівській області.
Згідно з поверховим планом дев`ятого поверху будинку АДРЕСА_3 , житловий блок АДРЕСА_5 складається з житлових кімнат 94-4/11,4 кв.м. та 94-5/16,8 кв.м., приміщень 94-1/1,7 кв.м., 94-2/0,9 кв.м., 94-3/2,2 кв.м.
Позивач ОСОБА_1 до отримання відповідачем ОСОБА_5 ордера №272 від 04.12.2001 року на вселення у кімнату АДРЕСА_15 , займав у житловому блоці №94 житлову кімнату №94а (94-4/11,4 кв.м.) та приміщення спільного користування 94-1/1,7 кв.м., 94-2/0,9 кв.м., 94-3/2,2 кв.м.
Відповідно до статті 58 ЖК України (у редакції, чинній на момент видачі ордера №272 від 04.12.2001 року), єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. 
Отже, ордер – це правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з членами його сім`ї у жиле приміщення. У члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування виникає у зв`язку із зазначенням в ордері.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовим висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-2556цс16, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.
Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року у справі №759/3119/16-ц (провадження №61-19109св20) зазначив, що згідно з частинами першою, другою статті 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. 
Аналіз наведеного положення свідчить про те, що жиле приміщення, на вселення в яке видається ордер, повинно бути не тільки фактично, а й юридично вільним. 
Ордер не може бути виданий також і на жиле приміщення, якщо в ньому будь-яка особа (хоча б й не на законних підставах) проживає. Відповідний орган місцевого самоврядування, органи з управління житловим фондом до видачі ордера повинні вжити заходів з метою звільнення спірного приміщення. Так само надане жиле приміщення повинно бути юридично вільним від прав третіх осіб на нього, тобто таке житло повинно перебувати на балансі відповідного органу місцевого самоврядування та на нього не повинно існувати прав власності, користування або будь-яких інших майнових прав у третіх осіб.
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №465/5190/16 зроблено висновок про те, що відповідно до статті 59 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.
Таким чином, з аналізу вказаних норм права можна зробити висновок про те, що, вселившись у житлове приміщення на підставі ордера, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина перша статті 58 ЖК), особа набуває права користування цим приміщенням.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з урахуванням установлених обставин та доказів у матеріалах справи, дійшов правильного висновку, що на момент видачі ордера №272 від 04.12.2001 року на право заселення відповідача ОСОБА_5 в приміщення кімнати АДРЕСА_15 , таке в цілому не було вільним, з огляду на те, що позивач ОСОБА_1 займав у житловому блоці №94 приміщення кімнати 94а (94-4/11,4 кв.м.) та приміщення спільного користування 94-1/1,7 кв.м., 94-2/0,9 кв.м., 94-3/2,2 кв.м.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ВАТ «Завод «Львівсільмаш» не дотримався вимог закону щодо порядку видачі відповідачу ОСОБА_5 ордеру №272 від 04.12.2001 року на вселення у приміщення кімнати №94, яке частково було зайняте позивачем, чим порушив житлові права позивача.
Разом з тим, про порушення свого права видачею відповідачу ОСОБА_5 оспорюваного ордеру позивач ОСОБА_1 довідався у грудні 2001 року, оскільки йому, одночасно з відповідачем, було видано ордер на іншу кімнату в цьому гуртожитку – АДРЕСА_4 , в яку він не вселився.
Згідно з ч.2 ст.59 ЖК України, вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Вказана норма ЖК є спеціальною і регулює питання початку перебігу строку позовної давності (з дня видачі ордера) та визначає строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про визнання ордера недійсним.
Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі №234/13519/16-ц вказано, що «відповідно до частин другої – четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову».
Встановлено, що спірний ордер видано відповідачу ОСОБА_5 04.12.2001 року, позаяк, з позовом про визнання його недійсним позивач звернувся до суду 23.02.2005 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, і стороною відповідача ОСОБА_5 заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності в частині вимоги про визнання ордеру №272 від 04.12.2001 року недійсним та вимог про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є похідними від першої.
З огляду на встановлені і наведені вище обставини справи, безпідставними є доводи позивача про те, що про порушення свого права він дізнався лише 12.08.2002 року, після того, як відповідач ОСОБА_5 замінив вхідні замки і не став допускати позивача до користування займаним ним приміщенням. 
Колегія суддів звертає увагу, що про порушене право, а саме: про видачу відповідачу ОСОБА_5 ордеру №272 від 04.12.2001 року на вселення у кімнату АДРЕСА_5 , до якої увійшло і приміщення, яке займав позивач і на яке він заявляє свої права, позивачу стало відомо з моменту видачі йому у грудні 2001 року, одночасно з відповідачем (рішенням від 16.10.2001 року), іншого ордеру на вселення у кімнату №95а, який було анульовано лише 10.06.2003 року у зв`язку з видачею йому ордеру на іншу кімнату, тому та обставина, що позивач подовжував проживати у спірному жилому приміщенні – кімнаті №94а до 12.08.2002 року, тобто до моменту, коли відповідач ОСОБА_5 створив перешкоди позивачу у доступі до спірної кімнати, не може слугувати початком перебігу строку позовної давності в оскаржуваній частині позовних вимог.
Суд першої інстанції правильно також зауважив, що даному спору передував аналогічний спір за позовом ОСОБА_1 про визнання ордеру №272 від 04.12.2001 року недійсним, який ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10.12.2004 року залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Дана ухвала суду не оскаржувалась позивачем та набрала законної сили, отже, є законними висновки суду щодо підстав залишення позовної заяви без розгляду. 
Відтак, повторно звернувшись з такою позовною вимогою (про визнання ордеру недійсним) у лютому 2005 року, ОСОБА_1 подав позов вже з пропуском строку позовної давності.
Згідно зі статтею 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив відповідач, тому суд правильно відмовив у задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсним ордеру №272 від 04.12.2001 року за спливом позовної давності, оскільки позивачем не наведено поважних причин пропущення такого строку.
Колегія суддів вважає, що визнання ордеру недійсним через такий тривалий час має ознаки втручання у право особи на житло, яке гарантоване ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 02 грудня 2022 року.

Головуючий                                           С.М. Бойко 

Судді:                                                           С.М. Копняк 

                                                А.В. Ніткевич