Окрема думка
судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
Крата В. І.
 
05 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 1519/2-5034/11
провадження № 61-175сво21
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: головуючої - Фаловської І. М. (суддя-доповідач), суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Погрібного С. О., Червинської М. Є., касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 травня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року залишив без змін.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав:
«Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
Оскільки статтею 530 ЦК України не передбачено, у який спосіб та в якій формі повинна бути заявлена вимога кредитора до боржника, отже звернення особи щодо повернення боргу з позовною заявою до боржника є одним із варіантів вимоги в розумінні частини другої статті 530 ЦК України.
У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту».
…За таких обставин, станом на момент звернення позивача із цим позовом до суду першої інстанції (05 травня 2011 року) про повернення грошових коштів за розписками від 23 серпня 2008 року та 18 серпня 2009 року (на суму 50 000,00 дол. США) строк позовної давності в цьому випадку не сплив, а лише розпочався, але жодних дій, у тому числі, протягом розгляду справи щодо повернення коштів відповідач не здійснила, що стало підставою для задоволення позовних вимог у цій частині. Вказані обставини у цій частині правильно встановлені судом апеляційної інстанції.
Схожі правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №201/13756/16-ц (провадження № 61 6896св19), від 18 вересня 2019 року у справі № 183/2925/17 (провадження № 61-12368св19), від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18 (провадження № 61-9353св21) та інших. 
Отже, з урахуванням усталеної практики Верховного Суду, доводи касаційної скарги заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 530 ЦК України у подібних правовідносинах є необґрунтованими».
 
Не можу погодитися із постановою Об`єднаної палати з таких мотивів.
 
1. У справі, що переглядалася, розписки від 23 серпня 2008 року, 18 серпня 2009 року не містили строку повернення отриманих коштів. Розписка від 18 серпня 2009 року містила строк повернення отриманих коштів - до 18 вересня 2009 року.
 
2. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
2.1. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
3. Відповідно до частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
 
3.1. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).
 
3.2. Тлумачення частини другої статті 530 ЦК України свідчить, що коли строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, боржник повинен виконати свій обов`язок після спливу семиденного строку від дня пред`явлення кредитором боржнику вимоги.
 
3.3. Аналіз частини другої 530 ЦК України дозволяє стверджувати, що вимога кредитора не може втілюватися в позовній заяві. Подання кредитором позовної заяви до суду є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть бути кваліфіковані як вимога у розумінні частини другої 530 ЦК України.
 
4. У випадку, якщо кредитор звертається до суду, не здійснивши пред`явлення вимоги боржнику на підставі частини другої 530 ЦК України, то відсутній обов`язок боржника і відповідно не може відбутися порушення прав кредитора. Тобто, в такій ситуації строк виконання зобов`язання не настає, а тому не може мати місця й порушення зобов`язання боржником щодо.
 
5. За таких обставин Об`єднаній палаті належало постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку із необхідністю відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11.

Суддя                                                                                                                                  В. І. Крат