Номер провадження: 22-ц/813/8012/22 
Справа № 509/4655/18
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Пузанова Л. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2022 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,
суддів: Орловської Н.В.,
Приходько Л.А.,
секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

встановив:

В жовтні 2018 року ОСОБА_5 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 12.04.2016 року вона перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстрований Шандрані Резорт енд Спа, Плен Маньєн, Маврикій, реєстраційний округ Гранд-Порт, актовий запис №55. Апостиль №6908/2016, виданий 15.04.2016 року канцелярією прем`єр-міністра Республіки Маврикій.
Дітей у них немає. З літа 2016 року їх шлюбні відносини припинені, спільного господарства вони не ведуть та проживають окремо.
Посилаючись на те, що вона втратила почуття любові, поваги та співучасті до відповідача; на примирення з ним не згідна; збереження сім`ї вважає неможливим; шлюб носить штучний характер та існує всупереч її інтересам, позивачка просила шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвати, прізвище після розірвання шлюбу залишити “ ОСОБА_6 ”, а витрати, пов`язані з реєстрацією розірвання шлюбу, покласти на неї.
06 листопада 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області ухвалив заочне рішення про задоволення позовних вимог, яке ухвалою цього ж суду від 08 липня 2022 року було скасовано за заявою відповідача, цивільна справа передана до канцелярії суду для виконання вимог статті 33 ЦПК України.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2022 року постановлено розірвати шлюб, укладений між  ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 12.04.2016 року в Шандрані Резорт енд Спа (Shandrani Resort & Spa), Плен Маньєн, Маврикій, реєстраційний округ Гранд-Порт, актовий запис №55, апостиль №6908/2016 виданий 15.04.2016 року канцелярією прем`єр-міністра Республіки Маврикій. 
Ухвалою цього ж суду від 15 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача-адвоката Ткаченка Б. Р., про передачу справи до Верховного Суду для визначення її підсудності.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ткаченко Борис Романович, просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу відмовити та вирішити питання про передачу справи до Верховного Суду для визначення підсудності.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав на те, що рішення ухвалено судом з порушенням норм процесуального та матеріального права. Вважає, що справа не підсудна суду, який її розглянув, оскільки ним не враховано вимоги статті 29 ЦПК України про те, що підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду. Враховуючи, що відповідач є громадянином Великобританії і ніколи не проживав на території України, а позивачка наразі проживає в Чехії, адвокат Ткаченко Б. Р. звертався до суду першої інстанції із клопотанням про передачу справи до Верховного Суду для визначення підсудності, однак це клопотання було, на його думку, необґрунтовано відхилено судом.
Скаржник зазначив, що, ухвалюючи рішення, суд керувався текстом позовної заяви, поданої у 2018 році, та не перевірив актуальність та достовірність викладеної в ній позивачкою інформації щодо обставин, на яких ґрунтується її позов, що свідчить про проявлений судом формалізм при з`ясуванні фактичних взаємин подружжя, часу та причин фактичного припинення шлюбних відносин, які за твердженням відповідача тривали і після ухвалення судом заочного рішення у 2018 році. Відповідач стверджує, що сторони є сім`єю, він дотримується правил поведінки, притаманних подружжю, та навіть не припускає, що збереження сім`ї неможливе, в той час як суд не здійснив жодних заходів для примирення сторін, не повідомив відповідача належним чином про час розгляду справи та ухвалив рішення уже в першому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 викладені в ній доводи вважає надуманими та такими, що не відображають дійсних обставин справи. Вказала, що місцем її проживання є зареєстроване місце проживання, а саме: с. Лиманка Одеського району Одеської області, а місце проживання відповідача їй невідоме, так як вона з ним не спілкується та спільно не проживає. Наполягає на тому, що збереження сім`ї неможливе, шлюб носить штучний характер та існує всупереч її інтересам, шлюбні відносини припинено з літа 2016 року та їх відновлення суперечитиме визначеному нормами права, в тому числі міжнародного права, принципу добровільності шлюбу.
Представник скаржника- адвокат Ткаченко Б. Р., будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, а направив на електронну адресу апеляційного суду письмові пояснення щодо отриманого ним відзиву на апеляційну скаргу, у яких підтвердив свою обізнаність про дату, час і місце розгляду справи та підтримав доводи апеляційної скарги.
Позивачка ОСОБА_5 звернулася до апеляційного суду із заявою про розгляд справи у її відсутність.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що наміри позивачки розірвати шлюб із відповідачем є виваженими та свідомими; причини, з яких вона наполягає на розлученні, є обґрунтованими та свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї неможливі; відновлювати сімейні відносини позивачка не бажає, а суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення чи продовження сімейних відносин, в той час, як вільність та рівність стосунків подружжя, припинення шлюбу є основою сімейних відносин, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України.
В процесі розгляду справи суд встановив, що відповідно до завіреного витягу з актового запису про шлюб, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 був зареєстрований 12.04.2016 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Плен Маньєн Реєстраціного округу Гранд-Порт , свідоцтво №55 ( місце укладення шлюбу - Шандрані Резорт енд Спа (Shandrani Resort & Spa), Плен Маньєн, Маврикій), апостиль №6908/2016, виданий 15.04.2016 року канцелярією прем`єр-міністра Республіки Маврикій.
Місцем народження та проживання ОСОБА_9 є України, а місцем народження та проживання ОСОБА_1 є Великобританія (а. с. 6-8, 9, 34).
Дітей у подружжя немає.
Позивачка стверджує, що шлюбні відносини з відповідачем припинені з літа 2016 року, вони проживають окремо та спільного господарства не ведуть.
Відповідач стверджує, що після 2018 року, тобто після ухвалення 06.11.2018 року Овідіопольським районним судом Одеської області у цій справі заочного рішення про розірвання шлюбу, вони з позивачкою проводили спільні відпустки та подорожували, постійно спілкувалися. При цьому підтвердив, що у них періодично виникали сварки та в липні 2017 року він звертався до Овідіопольського районного суду Одеської області із заявою про розірвання шлюбу, яка ухвалою цього суду від 26.07.2017 року залишена без розгляду, так як подружжя помирилося (а. с. 21, 28-32, 44).
Спільне місце проживання в період шлюбу жодна із сторін не вказала.
Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Між Україною та Великобританією немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у цивільних і сімейних справах.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону “Про міжнародне приватне право”, цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, як підсудність судам України справ з іноземним елементом.
Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону “Про міжнародне приватне право”.
Зокрема, відповідно до пунктів 2 та 12 частини першої статті 76 наведеної вище норми права, встановлені підстави визначення підсудності справ судам України, зокрема, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи — відповідача, а також в інших випадках, визначених законами України та міжнародними договорами України.
Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.
Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).
Позови про розірвання шлюбу можуть, за вибором позивача, пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.
Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні(частини друга та десята статті 28 ЦПК України).
Оскільки ОСОБА_5 на момент подання позову про розірвання шлюбу та на момент вирішення спору судом проживала на території України, а перебування ОСОБА_1 на території України було короткотривалим та місцем цього перебування був Овідіопольський район Одеської області, в той час, як зареєстрованим місцем його проживання є Великобританія, виїхати до якої позивачка не може, суд першої інстанції обґрунтовано відкрив провадження у справі про розірвання шлюбу за зареєстрованим місцем проживанням позивачки та розглянув справу по суті, що відповідає вимогам пунктів 2 та 12 частини першої статті 76 Закону України “Про міжнародне приватне право”.
Отже, доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправомірно відкрив провадження у справі, є необґрунтованими.
Не ґрунтуються на законі також твердження скаржника про необхідність застосування при визначенні підсудності цієї справи положень статті 29 ЦПК України, відповідно до яких підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.
За змістом зазначеної норми процесуального права, наведене в ній правило визначення підсудності справи підлягає застосуванню, якщо обидві сторони проживають за межами України.
Оскільки зареєстрованим місцем проживання позивачки є АДРЕСА_1 та заперечення відповідача з приводу її проживання на межами України жодними доказами не підтверджені, підстави для скасування судового рішення, як ухваленого з порушенням правил територіальної підсудності, відсутні.
Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами статей 60, 63 Закону України “Про міжнародне приватне право”.
Так, припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (стаття 63 Закону).
Згідно зі статтею 60 Закону “Про міжнародне приватне право”, правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.
Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.
Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.
Аналіз положень статті 60 Закону України “Про приватне міжнародне право” дає підстави дійти висновку, що законодавець України визначив чотири колізійні прив`язки у визначенні закону, яким має керуватися подружжя під час вирішення питання про припинення шлюбу, зокрема:1)спільний особистий закон подружжя (lex patrie); 2)закон спільного місця проживання подружжя, за умови, що один з подружжя продовжує проживати у цій державі (lex domicilii); 3) право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (proper law); 4)закон, обраний подружжям (lex voluntatis).
Під час визначення матеріального права, що підлягає застосуванню, суд чи інший орган керується тлумаченням норм і понять відповідно до права України, якщо інше не передбачено законом. Якщо норми і поняття, що потребують правової кваліфікації, не відомі праву України або відомі під іншою назвою або з іншим змістом і не можуть бути визначені шляхом тлумачення правом України, то при їх правовій кваліфікації також враховується право іноземної держави (стаття 7 Закону України “Про міжнародне приватне право”).
Визначаючи, чи у є подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону України “Про міжнародне приватне право”, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.
Враховуючи, що позивачка є громадянкою України, а відповідач - громадянином Великобританії, то відповідно до частини першої статті 16 згаданого Закону у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.
Із наданих сторонами документів вбачається, що подружжям спільно не обрано право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, а також при вирішенні питання про припинення укладеного ними шлюбу не може застосовуватися закон спільного проживання чи право держави, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок, оскільки жодна із сторін не вказує на місце спільного проживання чи на державу, з якою обидва з подружжя мають тісний зв`язок.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним застосування норм сімейного права України як особистого закону позивачки, при вирішенні спору, що виник між сторонами щодо розірвання шлюбу.
При цьому колегія суддів враховує відсутність заперечень відповідача з цього приводу та ту обставину, що 10.07.2017 року ОСОБА_1 звертався із аналогічними позовними вимогами про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 до Овідіопольського районного суду Одеської області, керуючись нормами права України (а. с. 44, 45).
Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу - не допускається.
Відповідно до положень статті 58 Закону України “Про міжнародне приватне право”, шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.
Статтею 56 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства - є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до положень статей 104, 105 СК України шлюб може бути припинений шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них.
Згідно зі статею112 СК України, яка регулює питання щодо підстав для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Із пояснень обох сторін вбачається, що їх шлюбні (сімейні) відносили носили короткотривалий характер, супроводжувалися бажанням кожного у певний період звернутися із заявою про розірвання шлюбу, а період примирення, за твердженням самого відповідача, полягав не у спільному проживанні, спільному побуті та у реалізації взаємних прав та обов`язків, як це притаманно сім`ї за приписами частини другої статті 3 СК України, а - у проведенні спільних відпусток, подорожей та спілкуванні. Відповідач підтвердив також, що наразі позивачка спілкування з ним уникає.
Враховуючи, що наведені вище обставини підтверджують доводи позивачки про те, що її шлюб з відповідачем носить формальний характер та його збереження суперечить її інтересам, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позову ОСОБА_5 та щодо наявності правових підстав для його задоволення.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню із наведених вище підстав.
Крім того, апеляційний суд враховує, що одного лише бажання відповідача зберегти шлюбні відносини із позивачкою недостатньо, якщо протягом тривалого періоду часу (чотири роки після звернення ОСОБА_5 до суду) кроків для примирення ними не вчинено та вони проживають окремо в різних країнах.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 серпня 2022 року — без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: Н. В. Орловська

Л. А. Приходько

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2022 року

Суддя                                                                                           Л. В. Пузанова