Ухвала
 
21 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 201/2121/19
провадження № 61-6006св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2022 рокуу складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У лютому 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Позов обґрунтовано тим, що 15 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), яке змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладений договір про іпотечний кредит № DNR0G40000004482, за яким позичальник отримав кредит на придбання у власність квартири у розмірі 605 053,12 грн під 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 15 січня 2033 року.
 
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним договором станом на 08 січня 2019 року у нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 3 978 053,25 грн, з яких: 728 016,77 грн - тіло кредиту, 74,90 грн - проценти, 3 249 961,58 грн - пеня.
 
Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути 
з відповідача на свою користь лише заборгованість за тілом кредиту у розмірі 
728 016,77 грн.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2020 року 
у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що вимоги позивача є недоведеними, оскільки позивачем не надано належних доказів, а саме, заяви на видачу готівки ОСОБА_1 в касі банку у сумі 605 053,12 грн, як це визначено умовами договору. Крім того, під час розгляду справи позивач також не надав належних первинних документів щодо розміру виданих відповідачу кредитних коштів: заяви про видачу готівки, виписки з рахунку № НОМЕР_1 , які б підтверджували факт отримання відповідачем кредитних коштів відповідно до умов додаткової угоди від 10 вересня 2012 року, згідно з якою розмір непоновлюваної лінії збільшено до 1 277 046,60 грн для видачі кредиту на наступні цілі: 605 053,12 грн - на купівлю нерухомості шляхом видачі готівки через касу; 671 993,48 грн - на споживчі потреби шляхом перерахування на рахунок 
№ НОМЕР_1 .
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2020 року - без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, які підтверджуються наявними у справі доказами та яким надано належну правову оцінку. Крім того, 
у позовній заяві банк посилався на кредитний договір від 15 січня 2008 року 
№ DNR0G40000004482 та просив стягнути за ним кредитну заборгованість, проте матеріали справи не містять ні оригіналу, ні копії вказаного договору. 
На підтвердження своїх позовних вимог банк надав копію кредитного договору 
від 15 січня 2008 року № DNR0GІ0000004482, тоді як вимоги за ним не пред`являлися. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог є підставою для висновку про недоведеність позову, оскільки він ґрунтується лише на припущеннях.
 
Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 08 грудня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив належним чином наданий позивачем розрахунок заборгованості у взаємозв`язку з випискою з рахунку та не спростував доводів апеляційної скарги про те, що вказаними доказами підтверджується факт отримання позичальником кредиту у розмірі, визначеному договором про іпотечний кредит від 15 січня 2008 року № DNR0G40000004482. Крім того, апеляційний суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30 серпня 2019 року у справі 
№ 353/614/15, від 05 грудня 2019 року у справі № 759/6389/17 та від 23 вересня 
2020 року у справі № 759/9446/15, і залишив поза увагою те, що виписка з особового рахунку є належним та допустимим доказом підтвердження виконаної операції 
з виплати позичальнику суми кредитних коштів. До того ж, матеріали справи не містять і сторонами не надано доказів на підтвердження існування між ними інших договірних правовідносин щодо видачі/отримання кредиту на придбання нерухомості у розмірі 605 053,12 грн, крім тих, що виникли на підставі укладеного 15 січня 
2008 року договору про іпотечний кредит, а тому розбіжності в одній цифрі/літері між номером цього правочину (№ DNR0GІ0000004482) та випискою з рахунку, розрахунком заборгованості тощо (№ DNR0G40000004482) не є підставою для висновку про незаявлення банком вимог про стягнення кредитної заборгованості за доданим ним до позовної заяви кредитним договором.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2022 рокуапеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто 
з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 15 січня 2008 року № DNR0G40000004482, що утворилася станом на 08 січня 2019 року за тілом кредиту у розмірі 605 053,12 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що випискою з особового рахунку та розрахунком заборгованості підтверджується, що ОСОБА_1 має заборгованість за договором про іпотечний кредит від 15 січня 2008 року № DNR0G40000004482 за тілом кредиту у розмірі 605 053,12 грн, які ним фактично отримані.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2022 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення про стягнення 
з нього заборгованості за договором про іпотечний кредит, яка утворилася станом на 08 січня 2019 року у розмірі 79 152,62 грн, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року 
у справі № 201/2121/19.
 
У серпні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк»подало до суду відзив на касаційну скаргу
ОСОБА_1 , у якому заявник просить касаційну скаргу відхилити, а постанову апеляційного суду залишити без змін.
 
ОСОБА_1 у серпні 2022 року надіслав відповідь на відзив, у якому просить відхилити заперечення АТ КБ «ПриватБанк», викладені у відзиві на касаційну скаргу, та задовольнити його касаційну скаргу.
 
Позиція Верховного Суду
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування підстав закриття касаційного провадження
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка 
є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури 
у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services 
v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Враховуючи доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі став пункт 1 частини другої статті 389 
ЦПК України, а саме: неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року 
у справі № 201/2121/19.
 
Тлумачення положення пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку, що подібність правовідносин не може визначатися в межах однієї 
і тієї ж справи, а суд касаційної інстанції перевіряє подібність правовідносин у справі, яка переглядається в касаційному порядку, та в іншій справі, в якій суд касаційної інстанції ухвалив рішення.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 містить посилання лише на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. В обґрунтування доводів касаційної скарги ОСОБА_1 як на 

приклад посилається на постанову Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у цій же справі № 201/2121/19.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався заявник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
 
Оскільки після відкриття касаційного провадження у цій справі встановлено, що висновок Верховного Суду, на який заявник посилався у касаційній скарзі, не 
є висновком про застосування норм права у подібних відносинах у розумінні пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тому касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України. (Дивись висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року 
у справі № 761/10509/17).
 
Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
 
Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 
ЦПК України.
 
Верховний Суд роз`яснює, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» заявник має право на подання заяви про повернення сплаченого судового збору.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 389, 394, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційне провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2022 року, закрити.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                      А. С. Олійник
 
                                                                                               С. О. Погрібний
 
                                                                                               В. В. Яремко