ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/7394/21                                               Головуючий у 1-й інстанції:  Руденко А.В. 
                                                                                                  Суддя-доповідач:  Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  02 листопада 2022 року                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                              Василенка Я.М.,
суддів                                        Ганечко О.М., Мельничука В.П., 
за участю секретаря                    Шляги А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
                                             В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила: 
- визнати неправомірним та скасувати наказ ДФС України від 07.09.2021 № 1272-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- зобов`язати ДФС України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міндоходів в Черкаській області;
- стягнути з ДФС України середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 08.09.2021 на день постановлення рішення з розрахунку 992, 51 грн. середньоденної заробітної плати;
- стягнути з ДФС України середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту видання наказу про поновлення на посаді з 29.03.2021 по дату видання наказу про звільнення - 07.09.2021 у сумі 110 167, 61 грн.;
- звернути до негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 .
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 адміністративний позов задоволено частково: стягнуто з Державної фіскальної служби України  на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 29.03.2021 по 07.09.2021 у сумі 22  509, 65 грн. з вирахуванням податків та зборів, передбачених чинним законодавством України; в решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 наказом Міністерства доходів і зборів України №804-о від 24 травня 2013 року була призначена виконуючою обов`язки начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міністерства доходів і зборів в Черкаській області та наказом № 2243-о від 19 липня 2013 року призначена на посаду начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міністерства доходів і зборів в Черкаській області в порядку переведення.
Згідно з наказом Міністерства доходів і зборів України від 21 березня 2016 року №24-о, з врахуванням змін, внесених наказом Міністерства доходів і зборів України від 15 квітня 2016 року №30-о, ОСОБА_1 звільнена 15 квітня 2016 року з посади начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області у зв`язку з реорганізацією, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Постановою Верховного Суду від 11.09.2020 у справі №823/604/16 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України №24-о від 21 березня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України №30-о від 15 квітня 2016 року «Про внесення змін до наказу Міністерства доходів і зборів України № 24-о від 21 березня 2016 року»; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області з 16 квітня 2016 року; стягнуто з Міністерства доходів та зборів України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 16 квітня 2016 року по 11 вересня 2020 року у сумі 232 229,69 грн.
На виконання постанови Верховного Суду від 11.09.2020 у справі №823/604/16 Державною фіскальною службою України був прийнятий наказ №465-о від 29.03.2021, яким:
- скасовано наказ №24-о від 21.03.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ №30-о від 15.04.2016 «Про внесення змін до наказу Міністерства доходів і зборів України від 21.03.2016 №24-о»;
- поновлено позивача на посаді начальника Звенигородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області з 16.04.2016;
- попереджено позивача про скорочення посади, на якій її поновлено, та наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із зміною структури та штатного розпису через 30 календарних днів з дня ознайомлення з наказом.
На виконання наказу Державної фіскальної служби України №465-о від 29.03.2021 Головне управління ДФС у Черкаській області прийняло наказ №40-щ від 05.04.2021 про поновлення позивача на посаді начальника Звенигородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області з 16.04.2016.
У подальшому, ДФС України в особі тимчасово виконуючого обов`язки голови, голови з реорганізації ДФС України письмовим попередженням про наступне звільнення від 23.07.2021 попередила позивача про наступне звільнення з посади на підставі пункту 11 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з припиненням державної служби та виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Позивач ознайомилась з письмовим попередженням про звільнення 04.08.2021.
Зі змісту письмового попередження від 23.07.2021 вбачається, що воно прийняте відповідно до підпункту 2 пункту 10 розділу V1 Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 28.01.2021 №1150-1Х «Про Бюро економічної безпеки України», постанов Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України, Державної митної служби України», від 12.05.2021 №510 «Про утворення Бюро економічної безпеки України», керуючись підпунктом 4 пункту 21 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 та на виконання постанов Кабінету Міністрів України від 21.07.2021 №761 «Про внесення зміни в додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85» та наказу ДФС України «Про вивільнення працівників Державної фіскальної служби України від 23.07.2021 №22-рг у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності.
Згідно листа Головного управління ДФС у Черкаській області від 15.09.2021 №5563/Т/23-97-07-018 в штатному розписі Головного управління ДФС у Черкаській області, введеного в дію наказом Головного управління ДФС у Черкаській області від 10.02.2021 №22 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДФС у Черкаській області» відсутня посада начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Черкаській області у період з 29 березня по 07 вересня 2021 року.
Позивач до виконання посадових обов`язків допущена не була, заробітна плата їй не була нарахована та виплачена.
07.09.2021 Державною фіскальною службою України прийнято наказ № 1272-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого припинено державну службу та звільнено з 07.09.2021 ОСОБА_1 з посади начальника Звенигородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності, пункт 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункт 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
На виконання наказу ДФС України від 07.09.2021 №1272-о Головне управління ДФС України в Черкаській області прийняло наказ від 07.09.2021 №101-о про припинення державної служби та звільнення позивача у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності, пункт 1 частини першої статті 87 КЗпП України, пункт 11 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Вважаючи, що відповідач ДФС України протиправно не допустила до виконання посадових обов`язків після поновлення на посаді, та не виплатила заробітну плату з дати поновлення на посаді до дати звільнення, а також протиправно звільнила з посади за наказом №1272-о від 07.09.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », позивач звернулась до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що враховуючи те, що позивач після видання Державною фіскальною службою України наказу № 465-0 від 29.03.2021 про поновлення на посаді фактично поновлена не була, до виконання посадових обов`язків допущена не була, заробітна плата по день звільнення їй не нараховувалась і не виплачувалась, позивач має право на оплату вимушеного прогулу за період з моменту видання наказу про поновлення на посаді з 29.03.2021 по дату видання наказу про звільнення 07.09.2021, а саме в сумі 22  509, 65 грн. з вирахуванням податків та зборів, передбачених чинним законодавством України, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання неправомірним та скасування наказу ДФС України від 07.09.2021 №1272-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", зобов`язання ДФС України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міндоходів в Черкаській області та стягнення з ДФС України середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу з 08.09.2021 по день постановлення рішення з розрахунку 992,51 грн. середньоденної заробітної плати, суд першої інстанції зазначив, що позивач була звільнена із займаної посади із дотриманням законодавства, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018 була здійснена реорганізація Державної фіскальної служби України шляхом поділу на Державну податкову службу України та Державну митну службу України, проте у подальшому підпунктом 2 пункту 10 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» передбачено ліквідацію Державної фіскальної служби України.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що ДФС України, як правонаступник Міністерства доходів і зборів України, не виконала належним чином постанову Верховного Суду від 11.09.2020 в частині її поновлення на посаді та незаконно звільнила з посади. Всупереч ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» після видачі наказу №465-о від 29.03.2021, яким позивача поновлено на роботі та попереджено про скорочення посади, на якій вона поновлена, Державна фіскальна служба України не запропонувала позивачу таку саму або рівнозначну посаду державної служби в ДФС України. При цьому, апелянт також зазначає, що в подальшому, позивача попереджено повторно про наступне звільнення відповідно до п. 11 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією ДФС України, проте таке звільнення є безпідставним, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 відбулась реорганізація ДФС України шляхом поділу на Державну податкову службу та Державну митну службу, які є правонаступниками ДФС України, в тому числі і щодо відносин публічної служби, зокрема щодо обов`язку працевлаштування працівника (переведення на іншу роботу). Також, апелянт просить врахувати позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 28.10.2014 у справі №21-484ф14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 16.05.2019 у справі № 823/5361 та від 16.05.2019 у справі №820/10744/15, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Щодо позовних вимог про стягнення з ДФС України середньомісячного заробітку з моменту видання наказу про поновлення на посаді з 29.03.2021 по дату видання наказу про звільнення - 07.09.2021 у сумі 110 167, 61 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, врегульовані Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ від 10.12.2015 (далі - Закон № 889).
Згідно частини 1 статті 1 Закону № 889 державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Згідно частини 2 Закону № 889 державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Стаття 5 Закону № 889 передбачає, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Згідно статті 7 Закону № 889 державний службовець має право на:
3) належні для роботи умови служби та їх матеріально-технічне забезпечення;
4) оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Згідно частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
Верховний Суд у постанові від 26.02.2020 у справі № 702/725/17 зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків».
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18.
Як вже було зазначено вище, на виконання постанови Верховного Суду від 11.09.2020 у справі № 823/604/16 Державною фіскальною службою України був прийнятий наказ №465-о від 29.03.2021, яким, зокрема:
- скасовано наказ № 24-о від 21.03.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ № 30-о від 15.04.2016 «Про внесенні змін до наказу Міністерства доходів і зборів України від 21.03.2016 № 24-о»;
- поновлено позивача на посаді начальника Звенигородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області з 16.04.2016.
Однак, як вірно було встановлено судом першої інстанції, позивач фактично не була допущена до виконання посадових обов`язків у зв`язку з відсутністю вказаної посади у штатному розписі Головного управління Державної фіскальної служби України в Черкаській області, оскільки відбулась реорганізація Міністерства доходів і зборів України, в результаті якої Звенигородська ОДПІ була припинена. Інша рівнозначна посада позивачу не була запропонована.
Отже, фактичне поновлення позивача на посаді начальника Звенигородської ОДПІ Міністерства доходів і зборів України не відбулося.
Згідно статті 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.
Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) сформувала висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.
Тобто, в разі визнання звільнення незаконним і поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Вказані висновки також зазначені у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 у справі №640/4699/20.
Отже, враховуючи те, що позивач після видання Державною фіскальною службою України наказу №465-0 від 29.03.2021 про поновлення на посаді фактично поновлена не була, позаяк до виконання посадових обов`язків не була допущена, заробітна плата по день звільнення їй не нараховувалась і не виплачувалась, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на оплату вимушеного прогулу за період з моменту видання наказу про поновлення на посаді з 29.03.2021 по дату видання наказу про звільнення 07.09.2021.
Розмір заробітної плати, що підлягає стягненню, визначається відповідно до приписів Порядку №100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995, згідно з якою середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку № 100).
Зі змісту пункту 5 Порядку №100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Постановою Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №823/604/16 встановлено, що згідно довідки про доходи позивача, наданої Звенигородською об`єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, за останні 2 календарні місяці роботи позивачу нараховано заробітну плату у лютому 2016 року - 0,00 грн., у березні 2016 року - 1 901,76 грн.
Відповідно до даних зазначених у довідці, позивачем фактично відпрацьовано у лютому 2016 року - 0 днів, у березні 2016 року - 9 днів.
Разом за 2 останні місяці позивачем фактично відпрацьовано 9 днів.
Кількість робочих днів з наступного дня після звільнення по день ухвалення рішення, тобто з 16 квітня 2016 року по 11 вересня 2020 року дорівнює 1099 (за вирахуванням державних та релігійних свят).
Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача дорівнює (1901,76/9)*1099= 229,69 грн.
Згідно частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2021 по 07.09.2021 становить 22 509,62 грн. (229,69 грн. х 98 робочих днів) = 22 509,62 грн.
Щодо доводів апелянта про те, що середній заробіток підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення у зв`язку з підвищенням окладу у травні 2016 року, січні, грудні 2017 року, січні 2018 року, січні 2019 року та січні 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 10 Порядку №100 було передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що з 12.12.2020 набрали чинності зміни, внесені до Порядку № 100 постановою КМ України № 1213 від 09.12.2020. Вказаною постановою Уряду пункт 10 розділу ІV Порядку виключено.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Колегія суддів зазначає, що у судовій практиці Верховного Суду сформульовано ряд правових позицій стосовно застосування конституційного принципу незворотності дії закону у часі, зокрема: реалізація права особи має здійснюватися за нормами, чинними на момент вираження волевиявлення такої особи у формі конкретних дій (звернення до суб`єкта владних повноважень тощо); право не може існувати на майбутнє; нереалізовані права (неотримана пільга, неоформлений статус тощо) особи не накопичуються протягом дії закону, який в подальшому втратив чинність або був змінений.
У контексті застосування принципу дії закону у часі це означає, що визначене у нормативно-правовому акті право, якщо особою не було здійснено конкретних дій щодо його реалізації під час чинності такого нормативно-правового акта, не може бути збережене у майбутньому після того, як відповідний акт втратив свою чинність, а новим нормативно-правовим актом таке право не передбачено або встановлено у іншому обсягу.
Таким чином, на час розгляду даної справи судом першої інстанції та апеляційною інстанцією, здійснити розрахунок середньої заробітної плати з коефіцієнтом підвищення заробітної плати, не вбачається можливим.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 04.11.2021 у справі № 826/6301/15, від 09.12.2021 у справі № 340/588/20 та від 20.01.2022 у справі № 826/17709/14.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту видання наказу про поновлення на посаді з 29.03.2021 по дату видання наказу про звільнення - 07.09.2021 підлягає задоволенню у сумі 22 509, 62 грн.
Щодо позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення з ДФС України середньомісячного заробітку з 08.09.2021 на день постановлення рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 34 Закону № 889 призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
Підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця визначені статтею 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Так, згідно пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частина 2 вказаної статті передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Водночас частиною 4 вказаної статті передбачено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Отже, положення пункту 1 частини 1, частини 2 статті 40 КЗпП України при звільненні державних службовців застосуванню не підлягають. Натомість Закон № 889 у вказаних правовідносинах є спеціальним законом і підлягає обов`язковому застосуванню при вирішенні даного спору.
Підстави припинення державної служби передбачені статтею 83 Закону № 889.
Зокрема, згідно пункту 4 частини першої вказаної статті державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
В свою чергу, підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення передбачені статтею 87 Закону №889.
Так, відповідно до частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» № 117-IX від 19.09.2019) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
11) ліквідація державного органу.
Згідно частини 3 статті 87 Закону №889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Таким чином, згідно вказаних норм, Закон №889 передбачає скорочення посад (реорганізацію державного органу, тощо) та ліквідацію державного органу як окремі підстави для припинення державної служби.
При цьому, в силу приписів частини 3 статті 87 Закону №889 обов`язок запропонувати особі іншу рівнозначну посаду або, нижчу посаду державної служби покладається на суб`єкта призначення або керівника державної служби лише в тому разі, якщо особа звільняється на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889, тобто у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу.
Натомість, якщо особа звільняється у зв`язку із ліквідацією державного органу (на підставі пункту 11 та частини 1 статті 87 Закону №889) обов`язок пропонувати іншу рівнозначну або нижчу посаду на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладений.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання постанови Верховного Суду від 11.09.2020 у справі №823/604/16 наказом №465-о від 29.03.2021 позивач була поновлена на посаді начальника Звенигородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області з 16.04.2016 та попереджена про скорочення посади, на якій її поновлено, та наступне звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із зміною структури та штатного розпису через 30 календарних днів з дня ознайомлення з наказом.
У подальшому, 04.08.2021 позивач ознайомилась із письмовим попередженням від 23.07.2021 про те, що у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності буде звільнена з посади начальника Звенигородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області відповідно до пункту 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з припиненням державної служби та виплатою вихідної допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Відповідно до наказу від 07.09.2021 №1272-о було припинено державну службу та звільнено з 07.09.2021 позивача із займаної посади у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності, пункт 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункт 11 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
При цьому, 28.01.2021 прийнятий Закон України «Про Бюро економічної безпеки України» № 1150-1Х, відповідно до підпункту 2 пункту 10 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого було визначено Кабінету Міністрів України не пізніше восьми місяців з дня набрання чинності цим Законом забезпечити ліквідацію Державної фіскальної служби України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що згідно з вказаними нормами Державна фіскальна служба України підлягала ліквідації, а отже позивач на законній підставі була звільнена з державної служби на підставі пункту 11 частини 1 статті 87 Закону № 889.
Отже, на Державну фіскальну службу України не був покладений обов`язок щодо працевлаштування позивача шляхом пропозиції рівнозначних або нижчих посад, а тому посилання позивача про порушення ДФС України п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889 є безпідставними.
Вказаним також спростовуються доводи апелянта про те, що Державна фіскальна служба України була реорганізована, а не ліквідована.
Щодо доводів апелянта про правонаступництво Державної податкової служби України колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №160 «Про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу України шляхом реорганізації Міністерства доходів і зборів України. Державна фіскальна служба України є правонаступником майна, прав та обов`язків реорганізованого Міністерства доходів і зборів України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 утворено Державну митну службу шляхом поділу Державної фіскальної служби на Державну податкову службу та Державну митну службу , які є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.
Отже, Державна податкова служба України визначена правонаступником Державної фіскальної служби України лише у відповідних сферах діяльності.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою України покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби України, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до наказу ДПС України «Про початок діяльності Державної податкової служби України» від 28 серпня 2019 року №36 розпочато виконання ДПС України функцій і повноважень ДФС України, що припиняється.
Верховний Суд у постанові від 13.10.2021 у справі № 803/130/16 дійшов висновку, що повноваження відповідних державних органів не є статичними і можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. При цьому такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
Отже, якщо спір виник з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, що припиняється, його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту його вибуття з правовідносин, щодо яких виник спір, унаслідок, зокрема, передачі розпорядчим актом Кабінету Міністрів України його адміністративної компетенції іншому (іншим) суб`єктам владних повноважень.
Якщо спір виник у відносинах, що не пов`язані з реалізацією суб`єктом владних повноважень його компетенції, підстави для правонаступництва виникають з моменту припинення сторони - суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, постанова Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року №1200 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №682-р свідчать про компетенційне адміністративне (публічне) правонаступництво ДПС України, тобто про перехід до ДПС України функцій ДФС України у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску.
Однак, спір у даній справі виник у відносинах публічної служби і стосується поновлення позивача на посаді начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міндоходів у Черкаській області із одночасним стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до частин 1 та 5 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.
Аналогічна за своєю суттю правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 826/9815/18, від 14 квітня 2021 року у справі № 826/14904/18, від 13 травня 2021 року у справі № 826/2850/17, від 03 червня 2021 року у справі № 640/19105/19.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.12.2021 у справі № 9901/348/19 виклала правові висновки про те, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому, обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 13 березня 2019 року (справа № 524/4478/17) та від 20 лютого 2019 року (справа № 826/16659/15).
Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) іншому або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
У такому разі також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин.
Згідно з пунктом 51 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» (Chuykina v. Ukraine) (заява № 28924/04) ліквідація державної установи без правонаступництва не може звільнити державу від необхідності виконання рішення щодо ліквідованого органу. У цій справі Суд також зазначив, що «інший висновок дозволить державі використовувати такий підхід, щоб уникати сплати боргів своїх органів, особливо беручи до уваги те, що потреби, які змінюються, змушують державу часто змінювати свою організаційну структуру, включаючи формування нових органів та ліквідацію старих».
За змістом вказаних приписів у разі припинення Державної фіскальної служби шляхом внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень запису про таке припинення внаслідок ліквідації Державна податкова служба України набуде обов`язків як правонаступник Державної фіскальної служби України в частині відновлення порушених прав особи.
В той же час, оскільки Державна фіскальна служба України не припинена, Державна податкова служба України не є її правонаступником у відносинах публічної служби.
Щодо посилань апелянта на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 28.10.2014 у справі №21-484ф14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 16.05.2019 у справі №823/5361 та від 16.05.2019 у справі №820/10744/15, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи, то колегія суддів зауважує, що вказана правова позиція була сформована за іншого правового регулювання.
Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» № 117-IX від 19.09.2019» були внесені зміни до статті 87 Закону № 889, які передбачають окрему процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення у разі ліквідації державного органу, а саме: відсутність обов`язку керівника державної служби пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.
Вказані зміни неконституційними не визнавались, є чинними, а отже підлягають обов`язковому застосуванню.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині визнання неправомірним та скасування наказу ДФС України від 07.09.2021 №1272-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", зобов`язання ДФС України поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Звенигородської ОДПІ ГУ Міндоходів в Черкаській області та стягнення з ДФС України середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу з 08.09.2021 на день постановлення рішення з розрахунку 992,51 грн. середньоденної заробітної плати є безпідставними та задоволенню не підлягають.
При цьому, проаналізувавши вказані вище та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010).
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 229, 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18.07.2022 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                          Василенко Я.М.                                            Судді:                                                                                                    Ганечко О.М.
                                                                                                              Мельничук В.П.
Повний текст постанови виготовлений 07.11.2022.