Номер провадження: 22-ц/813/2301/22 
Справа № 2-7539/08
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С.Й.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

У червні 2008 року,  ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та розподіл майна задоволено в повному обсязі.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м, актовий запис № 378, залишивши за ОСОБА_2 прізвище чоловіка - ОСОБА_3 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно: автомобілі Міцубісі Пажеро, д/н НОМЕР_1 , 2005 р. вип., ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_2 , 2002 р. вип., ГАЗ 33021 212 ЗНГ, д/н НОМЕР_3 , 2005 р. вип., ГАЗ 3302, д/н НОМЕР_4 , 2006 р. вип., ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_5 , 2003 р. вип., ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_6 , 2003 р. вип., ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_7 , 1993 р. вип., ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_8 , 1993 р. вип., МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_9 , 2006 р. вип., МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_10 , 2006 р. вип., ТАТА ЬРТ 613/38, д/н НОМЕР_11 , 2004 р. вип.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно: квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені судові витрати: держмито, ІТЗ, адвокатські послуги.
При отриманні свідоцтва про розірвання шлюбу стягнуто в прибуток держави з відповідача суму у розмірі 25,00 грн., звільнено позивачку від сплати витрат при отриманні свідоцтва про розірвання шлюбу.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року – скасувати та постановити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 , а саме:
-розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадського стану Приморського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №378, залишивши за ОСОБА_2 прізвище чоловіка – ОСОБА_3 ;
-в порядку поділу майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнати за ОСОБА_1 право спільної власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 та кладовки нежилого приміщення АДРЕСА_5 ; Ѕ частку нежилого приміщення АДРЕСА_6 , Ѕ частку нежилого приміщення АДРЕСА_7 ; Ѕ частку нежилого приміщення АДРЕСА_8 ;
-у спільній власності ОСОБА_2 залишити Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 та кладовки нежилого приміщення АДРЕСА_5 ; Ѕ частку нежилого приміщення АДРЕСА_6 , Ѕ частку нежилого приміщення АДРЕСА_7 ; Ѕ частку нежилого приміщення АДРЕСА_8 .
Постановою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року залишено без змін (Том І: а.с. 175-180). 
Постановою Верховного суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 
про поділ майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий апеляційний розгляд. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року
в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу залишено без змін (Том ІІ: а.с. 173-178). 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 лютого 2021 року визначено склад колегії суддів: Головуючий суддя - Цюра Т.В., судді: Гірняк Л.А., Комлева О.С. (Том ІІ: а.с. 180). 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 березня 2021 року суддю Комлеву О.С., на підставі п. 3.8. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді (із змін. та доп.), було замінено у справі суддею Сегедою С.М. (Том ІІ: а.с. 188, 189). 
Про судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 10.11.2022 року, учасники справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками секретаря судового засідання про доставку електронного листа. 
В процесі апеляційного розгляду справи від представника ОСОБА_1 – адвоката Тищенко С.Ю. надійшла заява, у якій представник просить апеляційний суд розгляд справи проводити без участі апелянта та його представника та зазначив, що апеляційну скаргу та її доводи підтримують у повному обсязі, просять її задовольнити та ухвалити нове рішення щодо поділу майна подружжя з урахуванням висновків Верховного суду. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в частині вирішення позовних вимог про поділ майна подружжя, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення, в частині його перегляду апеляційним судом, зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає, з огляду на таке.
Так, як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 просила суд:
1. Після розірвання шлюбу виділити їй - ОСОБА_2 наступне майно:
- автомобіль Міцубісі Пажеро, д/н НОМЕР_1 , 2005 р. вип., 
- нерухоме майно: квартира АДРЕСА_6 , 
- нерухоме майно: квартира АДРЕСА_9 ,
- нерухоме майно: квартира АДРЕСА_3 ,
2. Після розірвання шлюбу залишити відповідачу ОСОБА_1 наступне майно:
- автомобіль ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_12 , 2002 р. вип.,
- автомобіль ГАЗ 33021 212 ЗНГ, д/н НОМЕР_3 , 2005 р. вип.,
       - автомобіль ГАЗ 3302, д/н НОМЕР_4 , 2006 р. вип.,
- автомобіль ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_13 , 2003 р. вип.,
- автомобіль ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_14 , 2003 р. вип.,
- автомобіль ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_15 , 1993 р. вип.,
- автомобіль ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_8 , 1993 р. вип.,
- автомобіль МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_9 , 2006 р. вип.,
- автомобіль МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_10 , 2006 р. вип..,
- автомобіль ТАТА LРТ 613/38, д/н НОМЕР_16 , 2004 р. вип.
Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині поділу майна та визнаючи за позивачкою ОСОБА_2 право власності на все вище перелічене майно, районний суд виходив з того, що під час попереднього судового засідання позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила провести розподіл вищевказаного майна, згідно якого визнати за нею право власності на все майно придбане у шлюбі, обґрунтовуючи подібну вимогу наявним бажанням ОСОБА_1 залишити ОСОБА_2 усе надбане у шлюбі майно як спосіб спокутування своєї зради. При цьому, судом було зауважено, що відповідач позов визнав, просив його задовольнити в повному обсязі, пояснивши, що з його боку дійсно було скоєно подружню зраду, за яку він вибачається, жалкує та визнає жахливість скоєного. З огляду на ці обставини ОСОБА_1 не має заперечень проти розірвання шлюбу та наміру вимагати отримання своєї частки у спільно нажитому майні подружжя. Крім того, судом зазначено, що ОСОБА_1 висловлена згода на передачу усього спільно нажитого майна подружжя позивачці, що обумовлене бажанням спокутувати провину за вчинену зраду, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що надані відповідачем пояснення є достатньою правовою підставою для виділення позивачці після розірвання шлюбу усього спільно нажитого майно подружжя.
Разом з тим, при новому апеляційному розгляді судом встановлено, що у доводах апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 наголошує, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що виразилося в тому, що його не було належним чином проінформовано про те, що суд розглядає справу не тільки про розірвання шлюбу, а ще й про розподіл майна, оскільки копію позовної заяви він не отримував і відповідно не знав, що буде вирішуватися питання про розподіл їхнього майна. Крім того, відповідач ОСОБА_1 також наголошує і про порушення судом норм матеріального права, оскільки він ніколи не мав наміру віддати усе майно набуте під час шлюбу своїй дружині, оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини є рівними. 
Так, новим апеляційним розглядом справи встановлено та, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою ОСОБА_2 було подано вказаний позов 23.06.2008 року, що підтверджується штамом вхідної кореспонденції суду, а вже через 8 днів у справі ухвалено оскаржуване рішення, а саме 01.07.2008 року. 
При цьому жодних заяв, клопотань чи уточнених позовних вимог щодо поділу майна і відповідно визнання вказаних вимог відповідачем ОСОБА_1 – матеріали справи не містять. 
Так, на аркуші справи 45 міститься заява ОСОБА_1 від 01.07.2008року, у якій останній зазначає: «На развод с Гапоненко Е.К. согласен. Прошу рассмотреть дело в предварительном заседании». Інших заяв від ОСОБА_1 , в тому числі щодо визнання ним позовних вимог ОСОБА_2 в частині поділу майна – матеріали справи не містять. 
Також на аркуші справи 46 міститься заява позивачки ОСОБА_2 від 01.07.2008 року, у якій остання зазначає: «Прошу рассмотреть в предварительном судебном заседании гражданское дело по иску ОСОБА_4 к ОСОБА_5 о расторжении брака и разделе имущества, т.к. ответчик иск признает». 
При цьому, з журналу судового засідання від 01.07.2008 року неможливо встановити те, чи дійсно відповідач ОСОБА_1 визнавав позовні вимоги ОСОБА_2 , а долучений до журналу судового засідання компакт – диск, який міститься на а.с. 54, фіксації судового засідання суду першої інстанції від 01.07.2008 року - не містить, оскільки є пустим. 
Направляючи справу в частині позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя на новий апеляційний розгляд, Верховний суд зауважив, що колегія суддів касаційного суду погодитись не може з тим, що апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині поділу майна подружжя, яким право власності на все майно подружжя ОСОБА_3 визнано за ОСОБА_2 , оскільки поділ майна, коли одному з подружжя залишено все майно, а іншому – ні майна, ні грошової компенсації, суперечить статтям 69, 70 СК України.
Так, згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, також зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібний висновок про застосування норм права викладений у Постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі  № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року  у справі № 404/1515/16-ц, а також Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі  № 372/504/17.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.
За змістом п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
За ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно з ч.1ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 статті 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ рухомого майна, а саме автомобіля Міцубісі Пажеро, д/н НОМЕР_1 , 2005 р. вип., автомобіля ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_12 , 2002 р. вип., автомобіля ГАЗ 33021 212 ЗНГ, д/н НОМЕР_3 , 2005 р. вип., автомобіля ГАЗ 3302, д/н НОМЕР_4 , 2006 р. вип., автомобіля ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_13 , 2003 р. вип., автомобіля ГАЗ 33021, д/н НОМЕР_14 , 2003 р. вип., автомобіля ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_15 , 1993 р. вип., автомобіля ЗИЛ 43317, д/н НОМЕР_8 , 1993 р. вип., автомобіля МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_9 , 2006 р. вип., автомобіля МАЗ 437041-280, д/н НОМЕР_10 , 2006 р. вип., автомобіля ТАТА LРТ 613/38, д/н НОМЕР_16 , 2004 р. вип., тому рішення суду в цій частині, апеляційним судом не переглядається, оскільки відповідно до ч.1 ст.367 суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, слід також зазначити, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо визнання за ним права спільної власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 та кладовки нежилого приміщення №28к і залишення у спільній власності ОСОБА_2 Ѕ частки вказаної квартири та кладовки, які знаходяться по АДРЕСА_10 , є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у вказаній справі є  рухоме та нерухоме майно, зокрема квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 . Тобто, квартира АДРЕСА_11 , з нежитловим приміщенням кладовкою №28-к, не була предметом даного спору.
Разом з тим, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є відкритим для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України, наразі в провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, зокрема визнання кв. АДРЕСА_11 та нежитлового приміщення – кладовки №28к за вказаною адресою спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділ вищевказаного майна (справа №522/3416/21). 
       Отже предметом спору у даній справі є наступне нерухоме майно:
- квартира АДРЕСА_6 , 
- квартира АДРЕСА_3 ,
- квартира АДРЕСА_9 . 
Той факт, що вищевказане нерухоме майно придбано подружжям під час шлюбу, сторони визнають та не спростовують.
Зокрема матеріалами справи встановлено, що відповідач  ОСОБА_1 є власником:
- квартири під номером АДРЕСА_6 , яка складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 70,0 кв. метра, у тому числі житловою площею 44,7 кв. метра, що підтверджується договором купівлі продажу квартири від 03.06.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М.(Том І: а.с. 9-12).
Позивачка ОСОБА_2 є власницею:
- 557/1000 частин квартири під номером АДРЕСА_3 та складається в цілому з трьох житлових кімнат, загальною площею 37,2 кв.м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири 79,1 кв.м., що підтверджується договором купівлі – продажу від 21.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. (Том І: а.с. 24 – 28);
-443/1000 частини квартири під номером АДРЕСА_3 , яка в цілому складається з тьох кімнат, загальною площею 79,1 кв.м., у тому числі житловою – 37,2 кв.м., що підтверджується договором дарування від 04.09.2004 рок, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л. (Том І: а.с. 34-38);
-квартири під номером АДРЕСА_3 та складається з 1 (однієї) кімнати, житловою площею 23,3 кв.м., загальна площа квартири 32,3 кв.м., що підтверджується договором купівлі – продажу квартири від 22.03.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. (Том І: а.с. 29-33);
-квартири під АДРЕСА_9 , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 90,2 кв.м. у тому числі житловою – 53,1 кв.м., що підтверджується договором – купівлі – продажу від 17.03.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л. (Том І: а.с. 39-41). 
Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскільки придбані у період шлюбу квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_12 та АДРЕСА_9 є спільною сумісною власністю подружжя, тому вони підлягають розподілу в рівних частинах відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України.
При цьому, оскільки питання щодо присудження одній із сторін грошової компенсації сторонами не заявлялось, тому колегія суддів вважає за необхідне вирішити спір саме шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину квартирАДРЕСА_1 , АДРЕСА_12 та  АДРЕСА_9 , які являлись предметом розгляду у суді першої інстанції.
Між тим, що стосується вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо поділу нежилих приміщень №507 та АДРЕСА_8 , то як вже було встановлено апеляційним розглядом справи, вказані нежитлові приміщення не є предметом даного спору, оскільки предметом розгляду у даній справі є нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_12 та АДРЕСА_9 і не можуть бути предметом розгляду судом апеляційної інстанції в межах розгляду даної апеляційної скарги на рішення суду від 01.07.2008 року, як такі що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Згідно із ч.6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
На підставі наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивачки, а саме визнанням за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за кожним, право власності по 1/2 частин квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_12 та АДРЕСА_9 . 
В решті рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя слід залишити без змін.
Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 ст.376ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 про розподіл нерухомого майна подружжя – скасувати.
Прийняті в цій частині постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл нерухомого майна подружжя – задовольнити частково. 
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини:
- квартири АДРЕСА_6 , 
- квартира АДРЕСА_3 ,
- квартира АДРЕСА_9 . 
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини:
- квартири АДРЕСА_6 , 
- квартира АДРЕСА_3 ,
- квартира АДРЕСА_9 . 
В решті рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ рухомого майна подружжя – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 21.11.2022 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда