ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/1660/22	Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М. 	
Провадження № 22-ц/817/950/22 	Доповідач - Парандюк Т.С.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 

головуючого - Парандюк Т.С. 
суддів -  Шевчук Г. М., Храпак Н. М., 
за участі секретаря —Іванюти О.М.
та сторін — представника ОСОБА_1 адвоката Братівника І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/1660/22 за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства “Альфа-Банк” адвоката Панченко Дмитра Вікторовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2022 року, ухваленого суддею Сливки Л.М., повний текст рішення суду складено 13 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства “Альфа-Банк” про визнання припиненими договору кредиту, визнання припиненим права іпотеки та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:
       в січні2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до АТ “Альфа-Банк” про визнання припиненими договорів кредиту № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року, укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_3 (натепер   ОСОБА_4 ); іпотеки без номеру від 07 серпня 2008 року, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження (заборону) на нерухоме майно, а саме, на земельну ділянку загальною площею 0,13 га, що знаходиться за адресою: Україна, Тернопільська область, Тернопільський район, с. Драганівка за договором іпотеки без номеру від 07 серпня 2008 року. 
       В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що 07 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та нею був укладений договір відновлювальної кредитної лінії № 770/38-802 на суму 10000 доларів США із сплатою 14 % річних та комісій за весь строк користування з кінцевим терміном погашення до 05 серпня 2018 року.
        В якості забезпечення виконання зобов`язання за даним кредитним договором було укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Бриксою Т.І., відповідно до умов якого в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту № 770/38-802 від 07 серпня 2008 року вона передала в іпотеку іпотекодержателю належну їй земельну ділянку, загальною площею 0,13 га, кадастровий номер 6125282800020010100 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: с. Драганівка, Тернопільського району, Тернопільської області. 
       На даний предмет іпотеки в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесено заборону на його відчуження, що накладена 07 серпня 2008 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального Брикса Т.І., що зареєстрована в реєстрі за № 2171/110. 
        03 серпня 2010 року рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків по справі № 927/10 задоволено позов банку в повному обсязі та стягнуто із неї в гривневому еквіваленті 91891,33 гривень заборгованості за кредитом (сума основного боргу, нараховані проценти та пеня), а також 1318,91 третейського збору. Рішення банком не оскаржувалось.
        23 січня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва за заявою стягувача видано виконавчий лист № 6-5928/11 від 23 січня 2012 року на виконання рішення Третейського суду щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого в даний час є АТ «Альфа-Банк» заборгованості по кредиту в загальній сумі 91 891,33 гривень, а також 1318,91 третейського збору. Даний виконавчий лист банком не було пред`явлено до виконання. 
       02 листопада 2021 року вона в добровільному порядку погасила вищезазначену суму заборгованості, що була визначена рішенням Третейського суду від 03 серпня 2010 року: 91891,33 гривень заборгованості та 1319 гривень третейського збору.
       Враховуючи вимоги п. 7.3 договору кредиту та п. 6.3 іпотечного договору вважає, що виконала всі зобов`язання передбачені договором кредиту № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року, погасивши суму заборгованості в повному обсязі.
       У зв`язку з повним погашення заборгованості за договором кредиту № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року згідно судового рішення про дострокове стягнення з неї усієї заборгованості за кредитом банк зобов`язаний був зняти заборони на предмет іпотеки, однак цього не зробив.
       Будь-яких претензій чи позовних вимог банк з 03 серпня 2010 року (рішення Третейського суду про дострокове стягнення заборгованості) та до 02.11.2021 року (погашення заборгованості) до неї не пред`явлено.
       Отже, вважає, що за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за договором кредиту та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання, іпотека припиняється. 
       Заочним Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2022 року позов ОСОБА_1 до АТ “Альфа-Банк” про визнання припиненими договору кредиту, визнання припиненим права іпотеки та зобов`язання вчинити дії — задоволено.
       Визнано припиненим договір кредиту № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року, укладений між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк” та ОСОБА_3 .
       Визнати припиненим договір іпотеки, укладений 07 серпня 2008 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку “Укрсоцбанк” та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Брикса Т.І. 07 серпня 2008 року та зареєстрований у реєстрі за № 2170.
       Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про (обтяження) заборону на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, загальною площею 0,13 га, земель житлової та громадської забудови (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд), що розташована в с. Драганівка, Тернопільського району, Тернопільської області, кадастровий номер: 6125282800020010100, внесений на підставі іпотечного договору від 07 серпня 2008 року.
       Стягнуто із АТ “Альфа — Банк” на користь ОСОБА_1 992,40 грн. судового збору.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2022 року заяву АТ “Альфа-Банк” про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ “Альфа-Банк” про визнання припиненим договору кредиту, визнання припиненим права іпотеки та зобов`язання вчинити дії — залишено без задоволення.
       В апеляційній скарзі представник АТ “Альфа-Банк” Панченко Д.В. просить скасувати заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначив, що суду першої інстанції для встановлення підстав припинення кредитного договору необхідно було встановити чи не було періоду протягом дії кредитного договору за який нарахована заборгованість, проте вона не сплачена, що виключає можливість визнання такого договору припиненим. 
       Щодо посилання суду на те, що звернувшись до третейського суду, банк пред`явив вимогу, то вони не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, тобто до 05.08.2018 року або направленням вимоги про дострокове стягнення заборгованості, а не позовної заяви. Звернення з позовом до суду не припиняє кредитних правовідносин та не є вимогою в розумінні закону, оскільки за відсутності вимоги банк має право на стягнення лише простроченої заборгованості.
       Рішенням Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 03 серпня 2010 року у справі № 927/10 стягнуто заборгованість у розмірі 91891,33 грн., що еквівалентно 11515 доларів США.
        ОСОБА_5 рішення третейського суду належним чином в повному обсязі не виконала, а тому жодних підстав для визнання кредитного договору та договору іпотеки припиненим немає.
       Так, відповідно до розрахунку заборгованості за спірним договором кредиту станом на 02 серпня 2022 року (з врахуванням всіх платежів), заборгованість по тілу кредиту становить 6728,39 доларів США, по відсотках 19285,39 доларів США.
       Таким чином, оскільки кредитний договір діє до повного виконання зобов`язань, тобто до 05.08.2018 року (дати погашення) банк має право на нарахування відсотків, незалежно від наявності рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що основне зобов`язання припинилось і відповідно договорів іпотеки.
       Представник ОСОБА_1 адвокат Братівник І.В. подав відзив на апеляційну скаргу представника АТ “Альфа-Банк” Панченко Д.В. у якому зазначив, що залишок боргу за кредитом виник виключно за рахунок курсової різниці, що виникла в наслідок різкого збільшення курсу долара США в порівнянні між датою подачі позову до суду та датою погашення заборгованості. А також через безпідставне нарахування банком процентів за користуванням кредитом після припинення договору кредиту в силу вимог п. 4.5 договору кредиту та після звернення банку в 2010 році з позовом до Третейського суду про дострокове стягнення з позичальника боргу за кредитом.
       Даний залишок боргу, у відповідності до чинного законодавства, в подальшому не може бути стягнутий з ОСОБА_1 банком як в примусовому порядку так і в позасудовому порядку, отже, він є необґрунтований чинним законодавством.
       Також не відповідають дійсності посилання апелянта про те, що позичальником не виконано обов`язку повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строки та в порядку, що встановлені договором. Рішенням Третейського суду від 03 серпня 2010 року за позовом банку з позичальника було стягнуто усю суму заборгованості достроково саме у національній грошовій одиниці — гривнях. АТ “Укрсоцбанк”, правонаступником якого в даний час є АТ “Альфа-Банк” із рішенням суду погодилось, не оскаржувало його, а отже виходячи із засад диспозитивності враховуючи процесуальну поведінку сторін на настання негативних наслідків для сторони у разі не реалізації її прав, відповідач протиправно визначив наявність заборгованості за кредитним договором у наслідок коливання курсів валют на валютному ринку станом на 02.08.2022 року відповідно по тілу кредиту у розмірі 6728,39 дол США, а по нарахованим процентам у розмірі 19285,39 дол США.
       Щодо твердження банку про нарахування процентів за кредитним договором в період з 15.02.2010 року до 03.08.2010 року, які виникли, за твердженням банку, у наслідок того, що позичальник не погасила заборгованість у повному обсязі є абсолютно безпідставним, оскільки право банку нараховувати проценти за договором кредиту припинилось не з дати підготовки розрахунку заборгованості та винесення рішення суду, а з дати припинення дії кредитного договору в силу вимог п. 4.5. договору кредиту.
       Твердження апелянта, що зобов`язання за договором кредиту позичальником не виконанні в повному обсязі, а тому рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості достроково за кредитним договором не може бути підставою для визнання припиненими договору кредиту та договору іпотеки, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається із квитанцій 02.11.2021 року в добровільному порядку була погашено сума боргу у розмірі 91891,33 грн та сплачений банком збір до третейського суду за подачу позову у розмірі 1318,91 грн. Інших позовних вимог банк до ОСОБА_1 не пред`являв.
       У судове засідання представник АТ “Альфа-Банк” Панченко Д.В. двічі не з`явився, хоча був належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи на електронну адресу, зазначену в апеляційній скарзі. Будь-яких клопотань (про відкладення розгляду справи чи проведення судового засідання в режимі відеоконференції) від представника не поступило.
       Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор провадження на даній стадії повинен цікавитися ходом розгляду справи, в тому числі отримувати інформацію у вільному доступі в мережі Інтернет. 
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. наприклад рішення Європейського суду прав людини у справі Каракуця проти України).
       Представник ОСОБА_1 адвокат Братівник І.В. апеляційну скаргу представника АТ “Альфа-Банк” Панченко Д.В. не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
       У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника заявника.
       Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
       Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що наданими ОСОБА_2 доказами підтверджено виконання нею зобов`язань за договором кредиту від 07 серпня 2008 року № 770/38-802-08, а відповідач не спростував у спосіб подання відповідних доказів доводи позивача та не підтвердив наявність невиконаних у неї зобов`язань за кредитним договором. 
       З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.
       Судом встановлено, що 07 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк (правонаступники ПАТ «Укрсоцбанк», а в подальшому Акціонерне товариство «Альфа-банк») та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 770/38-802-08, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, зі сплатою 14 процентів річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 05 серпня 2018 року.
       Пунктами 3.3.7, 3.3.8 статті 3 договору передбачено обов`язок позичальника сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п. п. 1.1., 2.4, 2.10. договору, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному, п. 1.1., 2.4. цього Договору.
       Відповідно до п. 4.1. статті 4 договору в разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п. 2.4. договору, п. 2.10. цього договору, комісій, передбачених умовами цього договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1., 2.3.2., 3.3.14. цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.
       Пунктами 7.3. спірного договору сторони передбачили, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.
       Крім цього, у якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, 07 серпня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, посвідчений Приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, відповідно до п.1.1 якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: земельну ділянку земель житлової і громадської забудови (для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), загальною площею 0,13 га, яка розташована в с. Драганівка, Тернопільського району, Тернопільської області, кадастровий номер 6125282800020010100. Загальна вартість предмету іпотеки за погодженням сторін становить 62920 гривень, що в еквіваленті складає 12987,92 доларів США.
       Згідно пунктів 1.4., 1.4.1., 1.4.2., 1.4.3. Іпотечного договору: зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання: повернення кредиту в сумі 10 000 доларів США, з порядком погашення, що визначений у п. 1.1.1. договору відновлювальної кредитної лінії №770-38-802-08 від 07 серпня 2008 року та кінцевим терміном повернення всієї суми до 05 серпня 2018 року, також дострокового погашення у випадках, передбачених договором відновлювальної кредитної лінії № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року. Сплата процентів за користування кредитом у розмірі 14 процентів річних та комісій, у розмірі, в строки та в порядку, що визначені договором відновлювальної кредитної лінії № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року.
       Пунктом 6.3. Іпотечного договору сторони передбачили, що зазначений договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до припинення основного зобов`язання. Дія договору припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку».
       Згідно з частинами 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
       У відповідності з частиною 2 статті 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
       Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
       У зв`язку із порушенням виконання боржником ОСОБА_3 умов кредитного договору, ПАТ «Укрсоцбанк» у 2010 році звернувся до Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків із позовом про стягнення із ОСОБА_3 заборгованості за договором кредиту № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року.
       Рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 03 серпня 2010 року у справі № 927/10 задоволено позов Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту №770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року у розмірі 91891,33 гривень та 1318,91 гривень витрат, пов`язаних з вирішенням спору Третейським судом. Рішення набрало законної сили.
       23 січня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 6-5928/11, на виконання рішення Третейського суду щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по кредиту. Однак, до виконання не пред`являвся.
       Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції від 20 липня 2012 року вбачається, що ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_6 .
       20 квітня 2018 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8 , після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Драганівською сільською радою Тернопільського району від 20 квітня 2018 року.
       При цьому, 23 вересня 2017 року банк надіслав позивачу письмову вимогу про усунення порушень та сплату боргу у розмірі 22 153,71 доларів США, з яких: 1250,35 доларів США строкова заборгованість по кредиту; 8499,62 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту; 36,56 доларів США - строкова заборгованість по процентах; 12367,18 доларів США - прострочена заборгованість за відсотками,
       02 листопада 2017 року банк подав приватному нотаріусу Чуловському В.А. заяву про вчинення виконавчого напису по кредитному договору від 07 серпня 2008 року, а саме, звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, площею 0,13 га, кадастровий номер 6125282800020010100, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), загальною площею 0,13 га, яка розташована в с. Драганівка, Тернопільського району, Тернопільської області.
       02 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. винесено виконавчий напис від 02 листопада 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 26166 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,13 га, кадастровий номер 6125282800020010100 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. Драганівка, Тернопільського району, Тернопільської області.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 листопада 2018 року, ухваленим у цивільній справі № 607/5686/18, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича від 02 листопада 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 26166 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - належну ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,13 га, кадастровий номер 6125282800020010100 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в с. Драганівка, Тернопільського району, Тернопільської області.
       У вказаному рішенні суду судом установлено, що прийняття рішення постійно діючим Третейським судом при асоціації Українських банків від 03 серпня 2010 року за позовом банку про стягнення з позичальника всієї суми заборгованості за кредитним договором достроково, змінило зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту частинами до певної дати, на обов`язок з виконання рішення Третейського суду та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором.
       На виконання рішення Третейського суду та повернення достроково всієї суми заборгованості за кредитним договором 02 листопада 2021 року позивачка ОСОБА_1 сплатила заборгованість згідно рішенням Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 03 серпня 2010 року у справі № 927/10 у повному обсязі у сумі 91891,40 гривень, що стверджується квитанцією № 62-1446К від 02 листопада 2021 року (а.с.19).
       Як убачається із Витягу з пошуку виконавчих проваджень АСВП, на виконання в органах державної виконавчої служби не перебуває виконавчих проваджень за боржником ОСОБА_3 , стягував - ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 17-18)
       Правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк», що стверджується наявним у матеріалах цивільної справи витягом. (а.с. 33-34)
       16 листопада 2021 року позивачка звернулася до АТ «Альфа-Банк» із заявою про визнання припиненими договору кредиту № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року та Іпотечного договору від 07 серпня 2008 року.
       Згідно відповіді АТ «Альфа-Банк» від 29 листопада 2021 року за № 103634-23.1-б/б банк повідомив позивачку про те, що наявність судового розгляду справи про стягнення заборгованості, рішення суду або його виконання не звільняє від виконання договірних зобов`язань і сплати заборгованості за кредитом. Банк звертався до суду з позовною заявою про стягнення існуючої на момент звернення заборгованості за кредитним договором без дострокового розірвання договору. Таким чином, після винесення рішення суду нарахування за договором не зупинялося.
       Частиною 3 статті 1049 ЦК України передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
       Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
       Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Відповідно до приписів ст. 572, 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
       Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення ст. 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст. 593 ЦК України.
       Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).
       Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
       Отже, відповідно до ст. 593 ЦК України, ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як забезпечувальне зобов`язання, що має похідний характер від основного зобов`язання, зокрема, припиняється у разі припинення виконанням зобов`язання, виконання якого забезпечене іпотекою.
       Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.
       Згідно системного аналізу вищезазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому, законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання.
       За положеннями ч. 1 ст. 593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.
       Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.
       Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки основне зобов`язання за кредитним договором № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року виконано ОСОБА_3 , у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від 03 серпня 2010 року у справі № 927/10 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 770/38-802-08 від 07 серпня 2008 року, а отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 593 ЦК України.
       Щодо продовження нарахуванням банком процентів за кредитним договором у розмірі, визначеному в ньому, та пені, суд вважає, що, пред`явивши позовну вимогу у 2010 року до позивачки ОСОБА_3 про дострокове погашення заборгованості за кредитом, ПАТ «Укрсоцбанк», відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання. Позовні вимоги банку рішенням суду були задоволені повністю.
       Тому, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї суми заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а відповідач втратив можливість нарахування та стягнення з позивача процентів за користування кредитними коштами.
       З часу, коли основний (кредитний) договір припинив свою дію, іпотека згідно іпотечного договору могла зберігатись виключно щодо невиконаного позичальником основного зобов`язання, а тому твердження банку про наявність боргу у вигляді нарахованих тіла кредиту, відсотків, пені тощо є необґрунтованими, оскільки дія кредитного договору припинилась, а банк міг лише застосувати своє право, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦПК.
       До такого висновку суд прийшов, виходячи з аналізу вищеописаних законодавчих норм, а також роз`яснень, викладених постановах Пленуму ВС України та ВС.
       Так, відповідно до положень абзацу 2 та 3 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування, і отримання відсотків за кредитним договором. Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 № 564/2199/15-ц (провадження № 61- 2404св18) зазначив, що згідно з ст. 611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором.
       Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту.
       Пунктом 91 Постанови Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
       Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц (провадження № 61-12848св18), від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц (провадження № 61-3240св18), 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, (провадження №61-24172св18).         Як вбачається зі змісту Постанови Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 500/4127/16-ц (провадження №61-22142св18), правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки).
       Докази щодо пред`явлення позовних вимог з підстав вказаних у статті 625 ЦК України банком до ОСОБА_1 матеріали справи не містять, чим спростовуються доводи апеляційної скарги щодо наявності заборгованості ОСОБА_1 перед банком. 
       Пред`явивши позов про стягнення заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому нарахування процентів та неустойки після пред`явлення такого позову не відповідає вимогам закону.
       Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
       Статтею 328 ЦК України передбачені підстави набуття права власності, так право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
       У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
       Відповідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року зроблено висновок, що за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц).
       Частиною 3 статті 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
       Тимчасове застереження є видом обтяження речових прав на нерухоме майно, запис про яке вноситься реєстратором у відповідності та на підставі Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про нотаріат», та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
       Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Припиненим вважається обтяження, записи про обтяження якого вилучені або погашені внесенням відповідних реєстраційних змін у реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
       Згідно п. 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 р. № 830, державний реєстр обтяжень рухомого майна (далі - Реєстр) - єдина комп`ютерна база даних про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження; держатель Реєстру - Мін`юст, що забезпечує ведення Реєстру; адміністратор Реєстру - державне підприємство, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі; реєстратори - суб`єкти, уповноважені держателем Реєстру надавати послуги з державної реєстрації відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, приймати заяви, видавати завірені витяги з Реєстру та виконувати інші функції, передбачені цим Порядком.
       Підставою для внесення запису про припинення обтяження до Реєстру відповідно до ст. ст. 43 та 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та п. 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, є заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом паяти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. Відомості про припинення публічного обтяження підлягають державній реєстрації протягом п`яти днів після його припинення. Проведення реєстрації відомостей про припинення публічного обтяження покладається на уповноважений орган чи на уповноважену ним особу. Записи про обтяження, які втратили чинність, підлягають виключенню з Реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.
       Відповідно до п. 16 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 № 830, зміни і додаткові відомості до запису в Реєстрі вносяться реєстратором на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Заяву про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження підписує обтяжувач. Якщо обтяжувачем є юридична особа, підпис її уповноваженої особи скріплюється печаткою. У разі коли заява подається в електронній формі, вона повинна містити електронний підпис обтяжувача.
       Згідно з п. 24 Порядку відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи.
       Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що суду першої інстанції для встановлення підстав припинення кредитного договору необхідно було встановити чи не було періоду протягом дії кредитного договору за який нарахована заборгованість, проте вона не сплачена, що виключає можливість визнання такого договору припиненим. 
       Рішення суду, яке набрало законної сили та виконане боржником, та яким з боржника стягнуто визначену позивачем заборгованість, не може бути поставлене під сумнів та не підлягає тлумаченню, в розумінні повноти розміру заборгованості.
       При цьому, офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), однак дана обставина не дає підстав стороні у зобов`язанні, спір щодо якого вже вирішений судом та боржником належним чином виконано рішення суду, пред`являти після цього до сторони додаткові вимоги.
       Враховуючи те, що заборгованість, яка визначена позивачем в гривнях та стягнута рішенням суду, є погашеною, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про виконання зобов`язання, а відтак і про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
       Інші докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
       Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
       До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
       Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (постанова Великої Палати у справі №755/9215/15-ц).
       З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Братівником І.В. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 20 січня 2022 року.
       Відповідно до акту виконаних робіт від 25 жовтня 2022 року та квитанції до прибуткового касового ордера № 4 від 04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_9 5000 грн.
       Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
       Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія судів дійшла висновку про необхідність стягнути з Акціонерного товариства “Альфа-Банк” на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
       Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на АТ “Альфа-Банк” в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

       Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства “Альфа-Банк” Панченко Дмитра Вікторовича — залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2022 року — без зміни.
       Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на акціонерне товариство “Альфа- Банк” в межах ними понесеними.
       Стягнути із акціонерного товариства “Альфа-Банк” (місцезнаходження: вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, ЄДРПОУ 23494714) в користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_3 ) 5000 грн за надання професійної правничої допомоги.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуюча                                                                 Т.С. Парандюк

Судді:                                                                         Н.М. Храпак

                                                                                Г.М. Шевчук