УХВАЛА
08 грудня 2022 року 
м. Київ
справа №560/4092/19
адміністративне провадження № К/9901/25659/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,
суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Хмельницької обласної прокуратури, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 (колегія суддів у складі: Білої Л. М., Курка О. П., Гонтарука  В.  М.),
УСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до прокуратури Хмельницької області, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Хмельницької області від 13.11.2019 №  999к, яким позивача звільнено з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Хмельницької області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 15.11.2019 року;
- поновити позивача на публічній службі в органах прокуратури на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Хмельницької області або на рівнозначній посаді в органах прокуратури України на умовах безстрокового трудового договору;
- зобов`язати прокуратуру Хмельницької області зарахувати позивачу весь час вимушеного прогулу в загальну вислугу (стаж) та стаж роботи на посадах прокурора;
- стягнути з прокуратури Хмельницької області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.11.2019 до моменту фактичного поновлення на публічній службі;
- стягнути з прокуратури Хмельницької області на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу;
- допустити до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на публічній службі в органах прокуратури на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Хмельницької області або на рівнозначній посаді в органах прокуратури України на умовах безстрокового трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 04.02.2020 залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Офіс генерального прокурора.
Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.10.2020 замінено найменування відповідача у справі № 560/4092/19 з «Прокуратура Хмельницької області» (ідентифікаційний код юридичної особи 02911102) на «Хмельницька обласна прокуратура» (ідентифікаційний код юридичної особи 02911102) у зв`язку з перейменуванням без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі наказу Офісу Генерального прокурора від 03.09.2020 № 410.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.10.2020 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Хмельницької області від 13.11.2019 № 999к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Хмельницької області та органів прокуратури; поновлено ОСОБА_1 на службі в органах прокуратури на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Хмельницької області та зобов`язано зарахувати позивачу час вимушеного прогулу в загальну вислугу та стаж роботи на посадах прокурора; стягнуто з Хмельницької обласної прокуратури - правонаступника прокуратури Хмельницької області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.11.2019 по 29.10.2020 включно у розмірі 330  673,23 грн (сума вказана без відрахування податків). Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності станом на час звільнення позивача обставин дійсної реорганізації чи ліквідації прокуратури Хмельницької області, скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, де позивач був працевлаштований, застосування щодо нього пункту 9 частини першої  статті 51 Закону України «Про прокуратуру» було неправомірним та передчасним. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що спірний наказ про звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не містить конкретну підставу звільнення з тих, що визначені цим пунктом, відтак суд дійшов висновку, що це породжує для позивача стан правової невизначеності щодо підстав його звільнення. Також, судом відзначено, що відповідач не мав повноважень звільняти позивача, застосовуючи норми розділу «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», оскільки підпункт 1 пункту 19 цього Закону міг бути застосований лише у разі одночасної реорганізації чи ліквідації органу прокуратури чи скорочення штату прокурорів, відтак суд дійшов висновку, що втручання у право позивача відбулось з порушенням норм закону. На переконання суду першої інстанції, відповідачем не доведено легітимної мети такого втручання, оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» її не визначає. Також суд зазначав про не доведеність наявності будь-якої обґрунтованої необхідності звільняти позивача саме під час його тимчасової непрацездатності, відтак суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на посаді, з якої він був звільнений. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час поновлення позивача на посаді йому належить зарахувати увесь час вимушеного прогулу в загальну вислугу та стаж роботи на посадах прокурора та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.10.2020 скасовано та прийнято нове, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволені позовних вимог виходив з того, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що аналіз пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» дає підстави для висновків, що цей Закон пов`язує звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не з рішеннями про ліквідацію чи реорганізації органу прокуратури або про скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а насамперед з процедурою проходження прокурорами атестації як складовою частиною процесу реформування органів прокуратури, введеного в дію Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» з дня набрання ним чинності. Тому, суд апеляційної інстанції, з посиланням на постанову Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 200/13482/19-а, дійшов до висновку, що неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». 
Крім того, суд апеляційної інстанції указав на безпідставність позиції суду першої інстанції про те, що внаслідок звільнення позивача відбулось неправомірне втручання у його приватне життя та право на повагу. Суд зазначив, що у спірних правовідносинах позивач знаходився у стані повної правової визначеності, коли, маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності, не міг не усвідомлювати юридичних наслідків неподання у встановлений термін заяви про намір пройти атестацію. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» відбулось у зв`язку із неподанням ним заяви про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію згідно вимог пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», оскаржуваний наказ прокуратури Хмельницької області від 13.11.2019 № 999к про звільнення позивача є правомірним та скасуванню не підлягає. Також суд дійшов висновку, що оскільки вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку є похідними, то підстави для їх задоволення також відсутні.
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 та залишити в силі рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.10.2020.
У касаційній скарзі позивачем зазначено, що вона подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
На обґрунтування наявності підстав для касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, позивач, з урахуванням доповнень до касаційної скарги, указує, що при винесенні оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції не урахував правові висновки щодо застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» при звільненні працівників прокуратури з підстав реорганізації та/чи ліквідації органу прокуратури, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, викладені у постановах Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 817/860/16, від 24.04.2019 у справі № 815/1554/17, від 30.11.2020 у справі №  815/7055/16, від 17.07.2019 у справі № 814/1893/16.
Окрім цього, скаржник зазначає, що одночасне застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» до спірних правовідносин призвело до виникнення складної темпоральної колізії, яка проявляється в тому, що наслідки у вигляді звільнення працівника настали ще до моменту виникнення обставин, які могли їх потягнути (ліквідація, реорганізація, скорочення чисельності). Вважає, що видання оскаржуваного наказу без наявності складових: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури за поєднанням неподання прокурором заяви про переведення та про намір пройти атестацію, а також без відповідної конкретизації підстави для звільнення, породжує негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав його звільнення із займаної посади, призвело до фактичного порушення його трудових прав, оскільки його не було належним чином повідомлено про дійсні підстави для його звільнення.  
Наголошує на тому, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» не регулює статус прокурора, а лише вносить зміни до інших законів України, тому норми розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» цього Закону, у тому числі пунктів 6 та 19 щодо попередження про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та звільнення за умови настання однієї із підстав, передбачених пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» цього Закону, не відповідають, на його думку, вимогам законодавства про працю та статті 22 Конституції України. Також зазначає, що відповідачем при прийняті оскаржуваного рішення було суттєво обмежено його права на працю та доступ до публічної служби. Вважає, що за умов не врегулювання Законом України «Про прокуратуру» порядку та підстав припинення трудових відносин (звільнення з органу прокуратури) з ініціативи роботодавця - прокуратури Хмельницької області, за відсутності посилання в оскаржуваному наказі на конкретну норму Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), такий наказ є незаконним.   
Крім того, скаржник посилається на те, що відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності працівника (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Натомість звільнення позивача відбулось в період його тимчасової непрацездатності. Також вважає незаконним посилання в наказі про його звільнення на лист в.  о.  начальника Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України, як підставу для звільнення. 
Разом з тим, скаржник зазначає, що при розгляді справи по суті судом апеляційної інстанції в порушення вимог статей 2, 6, 7, 242, 246 КАС України частина доводів (аргументів), наведених в позовній заяві та заяві щодо додаткового обґрунтування позовних вимог, не досліджувалась, мотивована оцінка в оскаржуваному рішенні їм не надана.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2021 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 560/4092/19.
Ухвалою Верховного Суду від 09.09.2021 відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021.
Хмельницька обласна прокуратура у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Офіс Генерального прокурора у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Ухвалою Верховного Суду від 07.12.2022 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизувала:
- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі № 910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15, від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16, від 13.09.2017 у справі № 923/682/16 тощо); 
- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі № 760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах № 305/1180/15-ц і № 369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах № 308/6914/16-ц, № 569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі № 648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №  757/31606/15-ц тощо).
Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12.10.2021).
Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.
Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12.10.2021).
Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Касаційна скарга позивача побудована на доводах про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у подібних правовідносинах, які викладені у низці постанов Верховного Суду.
Проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру і юридичної природи правовідносин, з яких виникли спори у перелічених скаржником справах, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень по суті, колегія суддів зазначає таке. 
У справі № 817/860/16 спірні правовідносини виникли у травні 2016 року та стосувались звільнення позивача з посади та органів прокуратури України відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
У справі № 815/1554/17 спірні правовідносини виникли у лютому 2017 року та стосувалися правомірності звільнення позивача з посади та органів прокуратури безпосередньо у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
У справі № 815/7055/16 спірні правовідносини виникли у листопаді 2016 року та стосувалися правомірності звільнення позивача з посади та органів прокуратури також у зв`язку із реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». 
Водночас у справі, яка переглядається Верховним Судом у касаційному порядку спірні правовідносини виникли у листопаді 2019 року та стосуються звільнення позивача з посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ). 
Суд апеляційної інстанції у цій справі дійшов висновку, що аналіз пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ дає підстави для висновків, що цей Закон пов`язує звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» не з рішеннями про ліквідацію чи реорганізації органу прокуратури або про скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а насамперед з процедурою проходження прокурорами атестації як складовою частиною процесу реформування органів прокуратури, введеного в дію Законом № 113-ІХ з дня набрання ним чинності. Крім того, суд дійшов висновку, що юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», є неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію. Отже, оскільки звільнення позивача на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» відбулось у зв`язку із неподанням ним заяви про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію згідно з вимогами пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірний наказ про звільнення позивача виданий за наявності підстав, передбачених законодавством, а отже є правомірним та скасуванню не підлягає.
Отже, у цій справі спірні правовідносини врегульовані, зокрема Законом № 113-IX, який набув чинності 25.09.2019.
Водночас у справах № 817/860/16, № 815/1554/17 та № 815/7055/16 спір хоча й стосувався звільнення прокурора з посади, проте виник у 2016 та 2017 роках, до запровадження Законом №  113-IX атестації прокурорів Генеральної прокуратури України як однієї з умов для їх переведення в Офіс Генерального прокурора, тому у наведених скаржником справах Верховний Суд не досліджував питання застосування до правовідносин, пов`язаних з проведенням атестації прокурорів, положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у їх взаємозв`язку з положеннями Закону № 113-IX.
Щодо справи № 814/1893/16, то спірні правовідносини у цій справі виникли у серпні 2016 року та стосувались звільнення позивача зі служби в поліції за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Узагальнюючи викладене, колегія суддів констатує, що у справі, яка переглядається, та у наведених скаржником справах відмінними є суб`єктний склад правовідносин, предмет позову і зміст позовних вимог, фактичні обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права.
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
Тож, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, колегія суддів дійшла висновку про помилковість доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Інші доводи касаційної скарги Верховний Суд відхиляє, оскільки підставою для відкриття касаційного провадження був пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, касаційне провадження належить закрити. 
Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 327, 339, 341, 345, 355, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження № К/9901/25659/21 у справі № 560/4092/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2021 у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Хмельницької області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується. 

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук 
 Н.М. Мартинюк ,
Судді Верховного Суду