УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/236/22 Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О. 
Категорія 46 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І., 

за участю секретаря судового засідання        Трикиши Ю.О.,        

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу № 278/236/22 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія", приватного підприємства "Злагода Плюс" про відшкодування майнової та моральної шкоди за  апеляційними скаргами   приватного підприємства "Злагода Плюс", приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Татуйка Є.О. в м. Житомирі,
в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1  звернулась до суду із даним позовом мотивуючи його тим, що вона є матір`ю ОСОБА_3 01 липня 2021 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Volkswagen Transporter", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", належним ПП "Злагода Плюс", порушив Правила дорожнього руху, в результаті чого скоїв зіткнення з мотоциклом марки "Loncin". Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_3 та його пасажир отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинули на місці пригоди. Автомобіль "Volkswagen Transporter", реєстраційний номер " НОМЕР_1 " станом на момент вчинення пригоди був застрахований в ПРАТ "УПСК". Власником транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди є ПП "Злагода Плюс", де працював ОСОБА_2 . Відтак, ОСОБА_1 є потерпілою у кримінальному провадженні та має право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Просила стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 500000,00 грн, з ПАТ "Українська пожежно - страхова компанія" матеріальну шкоду в сумі 72000,00 грн та 17289,90 грн моральної шкоди, з ПП «Злагода Плюс» 500000,00 грн моральної шкоди.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 17 289,90 грн та моральну шкоду у розмірі 72 000,00 грн. Стягнуто з приватного підприємства "Злагода Плюс" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500000,00 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПП «Злагода Плюс» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення з приватного підприємства на користь позивача 500000,00 грн на відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у стягненні моральної шкоди з ПП «Злагода Плюс».
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд        першої        інстанції обґрунтовуючи свої висновки про наявність трудових відносин ПП «Злагода Плюс» із ОСОБА_2 тим, що підприємство не зверталося до поліції у зв`язку із незаконним заволодінням транспортного засобу, яке належить підприємству. У даному випадку відсутній логічний зв`язок між цими двома фактами. Після протиправного заволодіння автомобілем ОСОБА_2 відразу скоїв ДТП, був затриманий поліцією разом із автомобілем, тому необхідність заявляти про викрадення автомобіля, який було вже затримано поліцією разом із винною особою для власника автомобіля не вбачалося, він розраховував на вказівки та рішення слідчого, а подібні висновки суду першої інстанції є необґрунтованими. Судом першої інстанції було покладено в основу свого рішення про наявність трудових відносин ОСОБА_2 з ПП «Злагода Плюс» копії з копій недостовірних показів свідків, які об`єктивно не можуть бути свідками з тих фактів, про які вони дають покази. Суд першої інстанції зробив висновки про те і вважав такі факти ним встановлені, що ОСОБА_2 , скоївши злочин, керував автомобілем, виконуючи трудові обов`язки водія, які йому нібито були доручені роботодавцем ПП «Злагода Плюс». Проте, суд не встановив всіх обставин, які б могли вказувати на такі факти - ким були доручені такі обов`язки, коли та при яких обставинах. Із наданих підприємством доказів є очевидним, що виконання таких обов`язків ніхто з керівництва ПП «Злагода Плюс» йому не доручав. Крім того, на підприємстві був штатний водій, за яким закріплений автомобіль та який перебував у день ДТП на роботі і ніякої необхідності доручати автомобіль стороннім особам у підприємства не існувало. ОСОБА_2 самовільно взяв автомобіль підприємства у вечірній час, коли керівного складу підприємства на роботі не було. Документів на автомобіль та ключів ОСОБА_2 ніхто не давав. Відтак, факт скоєння ДТП ОСОБА_2 під час виконання ним трудових обов`язків не доведений. Доказів на підтвердження існування трудового договору між ОСОБА_2 та ПП «Злагода Плюс» жодна сторона не надала. Встановлювати юридичний факт наявності трудових відносин за відсутності трудового договору позивач не просив.          
В апеляційній скарзі приватне акціонерне товариство «Українська пожежно - страхова компанія» просить скасувати рішення суду першої інстанції із підстав порушенням норм матеріального права, неповного дослідження обставин справи. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що законодавством не передбачено відшкодування страховиком витрат, понесених позивачем на проведення поминального обіду у розмірі 8375,50 грн, оскільки такі витрати не відносяться до витрат пов`язаних із похованням. Зі змісту абзаців 8, 9 та 10 ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» випливає, що церемонія поховання та церемонія поминання є зовсім різними поняттями. Вказана норма Закону однозначно свідчить про те, що церемонія поминання не є складовою процесу поховання. Аналогічну позицію викладено в постанові Касаційного Цивільного суду Верховного Суду від 07.10. 2020 року у справі № 241/680/17, від 10.09.2020 у справі № 725/3707/18, так Верховний Суд зазначає, що витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов`язаний заподіювач шкоди у відповідності до статті 1201 ЦК України. Щодо моральної шкоди, то відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди (01.07.2021) мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складала 6 000,00 грн. Отже, враховуючи положення п. 27.3 ст. 27 вищевказаного Закону, загальний розмір моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3 , її чоловіку, батькам та дітям становить 72 000,00 грн. (12 х 6 000,00 грн ), що має бути поділений рівними частини між всіма особами, які мають право на отримання такого виду страхового відшкодування. Судом першої інстанції зазначено, що для прийняття рішення про стягнення моральної шкоди із страховика, не потрібно досліджувати коло осіб, які мають право на отримання відшкодування, проте суд вирішив, що позивач являється єдиною особою, яка відповідно до закону має право на отримання відшкодування моральної шкоди від ПАТ «УПСК», оскільки інші особи не звертались із позовною заявою в цьому провадженні, однак суд не досліджував чи був ОСОБА_3 одружений, чи мав дітей та батька.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга приватного підприємства «Злагода Плюс» підлягає задоволенню, а скарга приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . 
01 липня 2021 року близько 22 год. 40 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Volkswagen Transporter", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по 167 км + 550 м автодороги М-21 "Виступовичі Житомир Могилів Подільський" в с. Оліївка Житомирського району, порушив Правила дорожнього руху, в результаті чого, скоїв зіткнення з мотоциклом марки "Loncin". Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_3 та його пасажир отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинули на місці пригоди.
Транспортний засіб, а саме автомобіль "Volkswagen Transporter", реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував під час ДТП ОСОБА_2 , належить ПП «Злагода Плюс», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного. 
На момент вчинення дорожньо-транспортної автомобіль "Volkswagen Transporter", був застрахований в ПРАТ "УПСК", згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/9066103, строком дії з 27.11.2020 до 26.11.2021. Ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну здоров`ю, становив 260 000, 00 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становив 100 000,00 грн., розмір франшизи нуль грн. 
Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 28.10.2021 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПП «Злагода Плюс» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 500000,00 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з обвинуваченого ОСОБА_2 500000,00 грн моральної шкоди та з ПАТ «УПСК» 17289,90 грн матеріальної шкоди та 72000,00 грн моральної шкоди відмовлено. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 17.01.2022 вирок Житомирського районного суду від 28.10.2021 щодо ОСОБА_2 скасовано в частині вирішення цивільного позову та відправлено на новий розгляд до суду першої інстанції, в іншій частині вирок суду залишено без змін.
Скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд не перевірив у відповідності до вимог цивільного та кримінального процесуального законодавства і не врахував час заподіяння шкоди, тобто чи була заподіяна шкода під час виконання трудових обов`язків, правомірність експлуатації ОСОБА_2 транспортного засобу, тобто чи було довірено предмет підвищеної небезпеки працівникові у процесі виконання ним трудових обов`язків чи він самовільно неправомірно використовував його в особистих цілях, чи взагалі ОСОБА_2 являється працівником ПП «Злагода Плюс», чи цивільно-правова відповідальність ПП «Злагода Плюс» була застрахована у встановленому законом порядку та жодним чином не обґрунтував свій висновок в цій частині, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Згідно частини другої ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. 
Тлумачення частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо  входить до службових обов`язків працівника.
       Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
       При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.  У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, на відповідний правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
       Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Процесуальним законодавством визначено, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
       Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
       Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
       У відповідності до ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з ПП «Злагода Плюс», ОСОБА_1 посилалася на покази свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які вони давали у кримінальній справі №120210060000000242.
Так, з протоколу допиту свідка від 21 липня 2021 року вбачається, що ОСОБА_4 , як свідок у кримінальній справі №120210060000000242 показав, що з 2019 року по даний час працює трактористом у ПП «Злагода Плюс», яке знаходиться по вул. Перемоги, буд.57А в с.Зороків Черняхівського району Житомирської області. На вказаному підприємстві працює багато робітників, серед яких є ОСОБА_2 , котрий наскільки мені відомо працює водієм та керує автомобілем Wolkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить підприємству. ОСОБА_2 працює у ПП «Злагода Плюс» з початку 2021 року.
З протоколу допиту свідка від 21 липня 2021 року вбачається, що ОСОБА_5 , як свідок у кримінальній справі №120210060000000242 показав, що з грудня 2020 року по даний час працює у ПП «Злагода Плюс», по АДРЕСА_1 . На вказаному підприємстві обіймає посаду тракториста та керує трактором МТЗ82. Серед робітників підприємства є ОСОБА_2 , який працює водієм Wolkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить підприємству.
Разом з тим, з копії вхідної книги ПП «Злагода Плюс» за 2021 рік вбачається, що ОСОБА_2 не подавав до підприємства письмову заяву про прийняття на роботу, а у книзі наказів за 2021 рік відсутній запис про прийняття останнього на посаду водія.
Окрім того, із змісту довідки Житомирського міського центру зайнятості №2189/03/02 від 23 вересня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 перебував на обліку як безробітній з 08.07. 2020 по 26.05.2021 року і йому за цей період виплачено 5027,10 грн.
Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували трудову діяльність ОСОБА_2 в ПП «Злагода Плюс».
Аналізуючи норми права та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що шкода, яка завдана відповідачем ОСОБА_2 внаслідок ДТП була завдана діями, які не пов`язані з виконанням ним трудових (службових обов`язків), оскільки між відповідачами ПП «Злагода Плюс» та ОСОБА_2 не укладався трудовий договір.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ПП «Злагода Плюс» про відшкодування моральної шкоди, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 до приватного підприємства "Злагода Плюс" про відшкодування моральної шкоди.
Що стосується позовних вимог заявлених ОСОБА_1 до ПАТ « Українська пожежно- страхова компанія», то колегія суддів виходить з наступного. 
       Статтею 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV) встановлено, що потерпілим є юридична та фізична особа, життю, здоров`ю та/або майну якої заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
       У статті 3 Закону України № 1961-IV визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
       Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України № 1961-IV).
       За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
       Відповідно до статті 9 Закону України № 1961-IV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
       Частиною першою статті 21 Закону України № 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       Статтею 22 Закону України № 1961-IV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       Відповідно до статті 23 Закону України № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
       Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону України № 1961-IV.
       Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV ).
       Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
Згідно п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
       Встановлено, що цивільно-правова відповідальність, як власника автомобіля, яким керував ОСОБА_2 при вчиненні ДТП, була застрахована у в ПРАТ "УПСК", згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/9066103. За цим полісом ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну здоров`ю, становив 260 000, 00 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становив 100 000, 00 грн. 
       Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди (01.07.2021) мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складала 6 000,00 грн. Потерпілою внаслідок ДТП, яка сталася 01 липня 2021 року з вини ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , оскільки її син ОСОБА_3 загинув внаслідок ДТП. 
    З наведених підстав, суд першої  інстанції правильно вважав за можливе стягнути із страховика  ПРАТ "УПСК"    на користь ОСОБА_1 грошове відшкодування моральної шкоди, яка заподіяна їй як матері у зв`язку із смертю її сина внаслідок ДТП у розмірі 72 000 грн (12*(6 000 грн - мінімальна заробітна плата на день ДТП)).
       Відповідно до п. 27.4 ст. 27 Закону України № 1961-IV страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
       Матеріалами справи встановлено, що позивачка понесла витрати на поховання сина, які складаються з витрат на організацію та проведення поховання в сумі 7114, 40 грн., з витрат на транспортні послуги (катафалка) в сумі 1800, 00 грн., з витрат на проведення поминального обіду в сумі 8375,50 грн. Наведені обставини підтверджуються копією договору -замовлення №1-21377 на організацію та проведення поховання від 02.07.2021, копією квитанції №166539 від 03.07.2021, копією замовлення меню №240 від 03.07.2021 року. 
       Відтак, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, задовольнивши позов в частині стягнення із страховика витрат, які були зроблені позивачкою на поховання сина, а саме на організацію та проведення поховання та на транспортні послуги (катафалка).
       Щодо стягнення витрат на проведення поминального обіду в сумі 8375,50 грн., то суд першої інстанції не врахував наступне.
       Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.
Таким чином, поминки здійснюються після поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу та не відносяться до облаштування та утримання місця поховання.
За наведених обставин помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення із страховика на користь ОСОБА_1 витрат на поминальний обід у розмірі 8 375,50 грн. 
        У зв`язку з наведеним рішення суду в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає зміні, із зменшенням розміру матеріальної шкоди стягнутої з ПРАТ "УПСК"   на користь ОСОБА_1  з 17289,90 грн.  до   8914,40 грн.  
       Враховуючи, що в іншій частині  рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, перегляд його в  апеляційному порядку апеляційним судом  не здійснюється. 
       Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
       За подання апеляційної скарги ПП «Злагода Плюс» сплатило судовий збір у розмірі 7 500 грн., а  ПРАТ "УПСК" сплатило судовий збір в сумі 1488, 60 грн. Апеляційну скаргу товариства задоволено на 9,38 % (1488,60 грн х 9,38%:100%=139,63 грн., а апеляційну скаргу ПП «Злагода Плюс» задоволено повністю. 
        Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, тому, згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати за рахунок держави компенсуються приватному підприємству "Злагода Плюс» в сумі 7 500 грн,  а  ПРАТ "УПСК" в сумі 139,63 грн. 

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу приватного підприємства "Злагода Плюс" задовольнити.
Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Українська пожежно - страхова компанія» задовольнити частково.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року в частині задоволення позову  ОСОБА_1 до приватного підприємства "Злагода Плюс" про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 червня 2022 року в частині задоволення позову  ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" змінити, зменшити розмір матеріальної шкоди стягнутої з приватного акціонерного товариства "Українська пожежно - страхова компанія" на користь ОСОБА_1 з 17289,90 грн. до 8914,40 грн.

Компенсувати за рахунок держави приватному підприємству "Злагода Плюс» 7 500 грн. судових витрат, приватному акціонерному товариству «Українська пожежно - страхова компанія» 139,63 грн. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повний текст судового рішення складено 02 листопада 2022 року.

Головуючий 

Судді