Номер провадження: 22-ц/813/1691/22 
Справа № 521/9533/17
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Сидоренко А.О.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб – приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Яни Леонідівни, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк Олени Петрівни, про встановлення факту проживання однією сім`єю, про визнання недійсним договору та витребування майна, про визнання права власності на квартиру, та за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб – державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця Олександра Володимировича, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк Олени Петрівни, про визнання спадщини відумерлою, визнання договору дарування недійсним, витребування майна від добросовісного набувача, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви ОСОБА_2 
ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб – нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., в якому просить суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , в квартирі АДРЕСА_1 з 21.09.2010 року по 26.10.2016 рік, визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 01.02.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.А., зареєстрований в реєстрі під № 461; витребувати у ОСОБА_1 на користь спадкоємця ОСОБА_4 - ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 23.12.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 3-4953; визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що більше двадцяти років ОСОБА_2 товаришувала з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 стала хрещеною матір`ю її сина - ОСОБА_6 .. По документам позивачка перебуває у шлюбі, однак за останній час подружнього життя до 2010 року вони з чоловіком не розуміли один одного, між ними відбувалися сварки по різним причинам, із-за цього створювалась постійна нетерпимість в відносинах одного з одним, що виключило можливість спільного проживання. Все це привело до того, що в 2010 році, вони з чоловіком припинили вести спільне господарство і проживати однією родиною. 
Після конфлікту з чоловіком в 2010 році ОСОБА_2 переїхала до своєї подруги ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , вони проживали однією сім`єю, були пов`язанні спільними побутом, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, оплачували комунальні послуги, спільно купували їжу та ліки, меблі, проводили поточні ремонти. Крім того ОСОБА_4 хворіла знаходилася на диспансерному обліку в ООД з 27.01.2009 року з діагнозом: рак шийки матки, метастаз у праву легеню, з грудня 2014 року по травень 2015 року проведено 4 курси поліхіміотерапії. Весь реабілітаційний період позивачка їй допомагала, підтримувала та повністю доглядала. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцем після померлої залишилася тільки вона, яка фактично вступила в права управління спадковим майном. Після смерті подруги ОСОБА_2 звернулася до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою щодо прийняття спадщини, але нотаріусом повідомлено, що оскільки в відсутні родинні відносини із спадкодавцем, то необхідно звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю. 
16 листопада 2016 року позивака звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року заяву задоволено та встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в квартирі АДРЕСА_1 . 
З даним рішенням вона звернулася до нотаріальної контори, на підставі чого була заведена спадкова справа, однак позивачка не отримала свідоцтво про право на спадщину, оскільки зв`язувалося, що квартира належна покійній, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 .
В липні 2017 року представником - ОСОБА_1 подана апеляційна скарга на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 21 грудня 2016 року. 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю було залишено без розгляду, посилаючись на спір про право. 
Відповідно до інформаційних довідок станом на 06.12.2016 року та 17.03.3017 року вищезазначена квартира значилася за ОСОБА_4 . 
Позивачка наголошує, що у 20.06.2017 року сусідами було повідомлено про незаконне вторгнення в квартиру, заміну замків та знаходження невідомих осіб, як пізніше стало відомо, які являються співробітниками охоронної фірми. По вищезазначеній адресі з`явився адвокат нового, нікому невідомого, власника квартири та повідомив, що його довірена особа - ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П.. Згідно із інформації зазначеної у договорі купівлі-продажу дана квартира належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 01.02.2012 року, який нібито укладався між померлою - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.А..
Позивачка вважає, що дані договори є незаконними, оскільки у ОСОБА_4 до смерті були всі оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, які потім вона передала їй, якби ж договір укладався, то в 2012 році нотаріус, який посвідчував даний договір, вилучив би у попереднього власника оригінали документів на квартиру. 
Окрім цього в період укладення договору дарування, зимою в 2012 року, ОСОБА_4 перебувала за кордоном, тобто вона фізично не могла знаходитися в місті Києві та підписувати договір. Окрім цього після 01.02.2012 року ОСОБА_4 залишилася проживати та бути зареєстрованою за адресою спірної квартири, вони разом сплачували комунальні послуги, робили поточні ремонти та купували меблі. Невідома особа - ОСОБА_3 , не є родичем та знайомим ОСОБА_4 , тому не зрозуміло з яких підстав ОСОБА_4 подарувала квартиру чужій людині. Вважає, що договір дарування квартири, та відповідно і договір купівлі-продажу спірної квартири є результатом шахрайський дій невстановленого до сьогоднішнього дня кола осіб, у зв`язку з чим до ЄДРДР внесена її заява щодо шахрайських дій по вищезазначеній квартирі.

Короткий зміст позовної заяви Одеської міської ради.
05 грудня 2017 року представник Одеської міської Ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб – Державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіка – правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., в якому просить суд визнати спадщину після смерті ОСОБА_4 , що складається з квартири АДРЕСА_1 – відумерлою. Визнати недійсним договір дарування серія та номер: 461, виданий 01.02.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 . Скасувати рішення про державну прав та їх обтяжень прийняте державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. від 31.03.2017 року, внесене до реєстру 31.03.2017 року, індексний номер рішення: 34574027, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 РНОКПП: НОМЕР_1 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором – приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Костюк О.П. від 07.06.2017 року внесене до реєстру 07.06.2017 року, індексний номер рішення: 35556727 за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до пунктів 1.5., 3.1. Порядку поводження з відумерлою спадщиною в місті Одесі, затвердженого розпорядженням Одеського міського голови від 21.01.2011 р. № 23-01 р, спадщина визнається відумерлою відповідним судом за заявою Одеської міської ради і передається територіальній громаді міста Одеси в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, інформація щодо настання таких випадків отримується, у тому числі, від судів, шляхом моніторингу судових справ, які ведуться виконавчими органами міської ради та юридичним департаментом Одеської міської ради. 
Як вбачається з судових рішень, ухвалених у цивільних справах №521/19306/16-ц та № 521/9533/17-ц, та підтверджується письмовими доказами, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть та лікарським свідоцтвом про смерть. Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлій на праві власності на підставі договору дарування від 23.12.2008 року № 3-4953, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером: 14450934. Згідно з довідкою ЖБК «Медик-2» від 10 листопада 2016 року ОСОБА_4 проживала в квартирі АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_2 . 
Крім ОСОБА_2 з заявою про відкриття спадкової справи та видачу свідоцтва про права на спадщину після померлої ОСОБА_4 до нотаріальної контори ніхто не звертався.
04 жовтня 2017 року апеляційним судом Одеської області скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року, ухвалене у справі №521/19306/16-ц, за заявою ОСОБА_2 , за участю заінтересованих осіб: ЖБК «Медик-2», Сьомої одеської державної нотаріальної контори, про встановлення факту проживання однією сім`єю.
31 березня 2017 року, тобто через п`ять місяців після смерті ОСОБА_4 , рішенням реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравця О.В. про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 34574027 від 31.03.2017 року право власності на вищезазначену квартиру було переоформлено на ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 01.02.2012 року, нібито посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л.
07 червня 2017 року ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_1 , того ж дня приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. посвідчено договір купівлі-продажу, серія та номер: 100, про продаж ОСОБА_3 ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та прийнято рішення про державну реєстрацію права власності нерухомого майна, індексний номер рішення: 35556727. 
Представник Одеської міської Ради у позовній заяві вказує, що договір дарування оформлений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є недійсним, оскільки ОСОБА_3 згідно із матеріалів кримінального провадження 1-кп/521/210/16 у період 01.02.2012 року відбував покарання у Одеський виправній колонії № 14 за вироком Ширяївського районного суду Одеської області від 18.02.2010 року, тобто фізично не міг бути присутнім у нотаріальній конторі міста Києва. 
Окрім того ОСОБА_4 з 01 лютого 2012 року продовжувала постійно проживати у власній квартирі, нікуди не виїжджала, сплачувала комунальні послуги за житло, яке було в неї єдиним, бо іншої квартири ОСОБА_4 не мала, що свідчить про недійсність договору. 
Отже, на момент відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4 , квартира АДРЕСА_1 належала спадкодавцю на праві власності, тобто входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, вказана квартира є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади міста Одеси за заявою Одеської міської ради. 
Оскільки спірне майно вибуло з володіння територіальної громади міста Одеси поза волею власника за недійсним договором дарування, а відповідач ОСОБА_1 , в свою чергу, придбав спірну квартиру через п`ять тижнів після набуття права власності відповідачем ОСОБА_3 , тобто знав або, проявивши принаймні розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону, територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради зобов`язана витребувати від добросовісного набувача - ОСОБА_1 , квартиру АДРЕСА_1 , відповідно до положень ч. 1 ст. 1277, п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб – нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. відмовлено. Позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб – Державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. задоволено. Визнано спадщину після смерті ОСОБА_4 що складається з двокімнатної квартири загальною площею - 43,6 квадратних метрів, житловою площею -29,8 квадратних метрів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відумерлою. Визнано недійсним договір дарування, серія та номер: 461, виданий 01.02.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. Витребовано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняте державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. від 31.03.2017 року, внесене до реєстру 31.03.2017 року, індексний номер рішення: 34574027, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором – приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Костюк О.П. від 07.06.2017 року внесене до реєстру 07.06.2017 року, індексний номер рішення: 35556727 за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 . Стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради 6400 (шість тисяч чотириста) гривень – суму сплаченого судового збору.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 . 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні її позову і задоволенні позову Одеської міської ради.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог Одеської міської ради та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Одеської міської ради, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1)сторонами у справі не доведено, що ОСОБА_4 як дарувальник не підписувала договір дарування;
2)договір дарування необхідно було визнати не вчиненим, а не недійсним.

Сповіщення сторін.
У судове засідання, призначене на 07 вересня 2022 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Суддя-учасник колегії Драгомерецький М.М. перебував у відпустці з 12 вересня по 25 вересня 2022 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Повне судове рішення виготовлено 26 вересня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 23.12.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 3-4953. 
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії НОМЕР_3 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 28.10.2016 року, актовий запис № 10913. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . 
Судом першої інстанції також правильно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 тривалий час були близькими подругами, допомагали та підтримували одна одну. ОСОБА_4 хворіла на гепатит С та онкозахворювання, в 2014 році перенесла операцію, після якої стала отримувати хіміотерапію, що підтверджується медичною документацією. ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснювала, що весь час вона допомагала та доглядала за ОСОБА_4 , оскільки остання потребувала необхідного догляду. Позивачка постійно купувала ліки, продукти, готувала їжу, прала та вбирала квартиру, сплачувала комунальні платежі. ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 поховала останню за свій рахунок. З пояснень позивачки в судовому засіданні встановлено, що у померлої рідних не має, вона вважає себе спадкоємицею четвертої черги після смерті ОСОБА_4 оскільки проживала з нею одгією сім`єю та доглядала за нею під час хвороби. 
Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю родинних відносин з померлою та необхідністю звернення до суду про встановлення факту проживання однією нею сім`єю. Згідно паспорта ОСОБА_2 остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 та перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 .. 
Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Здійснення права на спадкування визначено главою 87 ЦК.
Відповідно до ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. 
В якості доказів на підтвердження вимог про встановлення факту сумісного проживання позивачкою надано суду довідку № 42 від 10.11.2016 року видану Житлово-будівельним кооперативом «Медик-2», видану ОСОБА_2 у тому, що вона проживала за адресою: АДРЕСА_4 , разом за даною адресою проживала та була прописана кума ОСОБА_4 з 14.06.1972 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 і вели спільне господарство. 
Однак, судом першої інстанції правильно не взято до уваги вищенаведена довідка оскільки в ній відсутня інформація, який період проживали разом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за даною адресою, а встановлення факту спільного проживання однією сім`єю можливо тільки за умови проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Довідка підписана головою Правління ЖБК «Медик-2» Кравченко Т.Х., яка за клопотанням позивачки ОСОБА_2 допитана в судовому засіданні в якості свідка та розповіла суду, що знайома з позивачкою тривалий час, знає її як куму ОСОБА_4 , яка за життя проживала у будинку АДРЕСА_2 . 
Свідок ОСОБА_8 розповіла, що достовірно знає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали разом, вели спільне господарство, оплачували комунальні послуги, однак який період тривало спільне проживання до часу смерті ОСОБА_4 точно пригадати не змогла. Свідок ОСОБА_8 у вільних поясненнях розказувала, що у жовтні 2016 року вона помітила, що ОСОБА_4 не виходить на вулицю і це її занепокоїло, оскільки остання кожний день годувала котів. Згідно з поясненнями свідка ОСОБА_8 вона спочатку подумала, що ОСОБА_4 поїхала до ОСОБА_9 , тобто до ОСОБА_10 , а потім коли піднялися у квартиру, то з`ясувалося, що ОСОБА_4 померла. Проаналізувавши пояснення свідка ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що свідок фактично повідомила суду, що ОСОБА_2 мешкала за іншою адресою, де проживав і її син, а тому судом не можуть бути прийняті до уваги ці пояснення як докази проживання однією сім`єю позивачки та покійної ОСОБА_4 ..
Свідок ОСОБА_11 розповіла суду, що є сусідкою померлої та багато років знайома з сусідкою ОСОБА_12 та з ОСОБА_2 , яка була подругою та кумою ОСОБА_4 , свідок часто бачила як вони разом шли з ринку, вивішували білизну у дворі. Свідок розповідала суду, що не знала про хвороби ОСОБА_4 , оскільки остання це приховувала. 
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснювала, що померлу знала біля двадцяти років, останні роки з нею проживала її кума – ОСОБА_2 , яка постійно їй допомагала. 
Свідок ОСОБА_14 розповіла суду, що є близькою знайомою ОСОБА_2 , з ОСОБА_4 була знайома оскільки за проханням ОСОБА_2 декілька разів приїздила до неї прибирати квартиру. 
Суд першої інстанції проаналізувавши пояснення свідків, правильно не взяв їх до уваги, тому що ці пояснення не підтверджують факту проживання однією сім`єю позивачки та покійної ОСОБА_4 не менш як п`ять років до дня відкриття спадщини.
На виконання ухвали суду від 23 листопада 2017 року Малиновським відділом поліції в м. Одеса, ГУ Національної поліції в Одеській області, суду надіслано матеріали кримінального провадження № 12016160470004740 від 27.10.2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 115 КК України. 
З витягу кримінального провадження № 12016160470004740 від 27.10.2016 року вбачається, що 27.10.2016 року до чергової частини Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення від оператора «102» про те, що 27.10.2016 року в кв. АДРЕСА_1 був виявлений труп гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До матеріалів кримінального провадження долучено пояснення ОСОБА_15 , мешкаючої за адресою АДРЕСА_5 , з яких вбачається що приблизно в обід вона подзвонила у двері своєї сусідки за адресою АДРЕСА_2 , ніхто не відчинив, на мобільний телефон сусідка не відповіла, викликала поліцію. По приїзду працівники поліції повідомили про смерть сусідки ОСОБА_4 , трапилося це 27.10.2016 року. З висновку експерта № 842-3330/16 за фактом смерті ОСОБА_4 , судовим експертом зроблено висновок що виразність трупних явищ, виявлених при дослідженні трупа 28.10.2016 року дозволили зробити висновок, що смерть ОСОБА_4  настала більше 48 годин, але не більше ніж 4-ри доби тому, від моменту дослідження трупу. 
Досліджені судом першої інстанції матеріали кримінального провадження свідчать про те, що ОСОБА_4 померла у власній квартирі, та була виявлена через 48 годин після смерті мешканцями будинку, в якому проживала. За цей час їй ніхто не телефонував, станом здоров`я не цікавився. ОСОБА_2 пояснювала що у той період на декілька днів виїжджала з міста Одеси на тренування з дітьми, однак зазначені обставини доказами не підтвердила. 
Відповідно до Довідки №575 від 10.07.2017р., виданої головою ЖБК «Іллічівський-24», ОСОБА_2 проживає та прописана у квартирі АДРЕСА_6 , разом з нею проживають та зареєстровані ОСОБА_7 – чоловік, ОСОБА_6 – син. Комунальні платежі сплачуються відповідальним квартиронаймачем – ОСОБА_2 з 25.03.2002 року. 
З протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 31.10.2016 року вбачається, що прокурором Одеської місцевої прокуратури №2 за результатами розгляду матеріалів досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 12016160470004740 від 27.10.2016 року допитано в якості свідка ОСОБА_2 , яка будучи попереджено про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України повідомила, що проживає за вказаною адресою на протязі п`ятнадцяти років разом з чоловіком та сином. З ОСОБА_4 вона знайома на протязі 22 років, вони подруги, ОСОБА_4 її кума. ОСОБА_2 розповідала, що 27 жовтня 2016 року об 20:00 години їй на міський номер телефону зателефонувала голова ЖБК та повідомила про смерть ОСОБА_4 .. Вона викликала таксі вони заїхали за подругою ОСОБА_16 . Дніпропетровська дорога кут вулиці Заболотного та приблизно через 40-45 хвилин приїхали за місцем мешкання ОСОБА_4 .. Квартира ОСОБА_17 розташована на першому поверсі, коли вони зайшли до квартири, то побачили голову ЖБК, працівника похоронного агентства на сходовій клітини знаходилися чотири особи, за припущенням сусіди ОСОБА_4 .. Працівники поліції спитали її та її подругу ОСОБА_16 ким вони є ОСОБА_4 , вони пояснили, що її подруги, на що їм відповіли, що ОСОБА_17 померла приблизно 2-3 дні тому назад. 
Суд першої інстанції, проаналізувавши пояснення ОСОБА_2 в судовому засіданні та покази, які вона надавала як свідок у кримінальному провадженні №12016160470004740, дійшов обґрунтованого висновку, що її покази суттєво відрізняються від правової позиції викладеної у межах даної цивільної справи. 
З роз`яснень листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності ЦК (п. 21 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7). 
З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю.
Позивачкою ОСОБА_2 також заявлялися позовні вимоги до ОСОБА_18 ОСОБА_1 , за участю третіх осіб – нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., про визнання договору дарування недійсним, про витребування майна, про визнання права власності на квартиру, які є похідними від вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, тому суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в цієї частині, правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і в цієї частині. 
Стосовно позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,за участю третіх осіб – Державного реєстратора Одеської філії ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. про визнання спадщини відумерлою, визнання договору дарування недійсним, витребування майна від добросовісного набувача, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд обґрунтовано дійшов наступних висновків. 
Відповідно до положення статей 1,2,6,10,16 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР « Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада – жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. При цьому нерухоме майно, що є у комунальній власності територіальних громад – це одна зі складових матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування. Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з власності територіальної громади міста Одеси, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) вибуття майна з власності територіальної громади цьому суспільному інтересу не відповідає. 
Згідно із документів, що знаходяться в матеріалах цивільної справи 01 лютого 2012 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. посвідчено договір дарування квартири, зі змісту якого випливає, що ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 (надалі - ОСОБА_19 ), з однієї сторони та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання та місце реєстрації: АДРЕСА_7 (надалі – Обдаровуваний), з другої сторони діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), уклали цей Договір про таке: 1. ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (тридцять сім), загальною площею - 43,6 кв.м., житловою площею - 29,8 кв.м.. Зазначена квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу на житло, посвідченого Михальовою Л.І., державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори23.12.2008 року за № 3-4953,зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 26.12.2008 року, реєстраційний номер в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 14450934, згідно із Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 26.12.2008 року, номер витягу: 21429686, номер запису: 144 в книзі : 38допк-48. 
Відповідно до Договору дарування ОСОБА_19 свідчить, що відчужувана квартира прихованих недоліків не має, до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, в спорі, під заставою і під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб яку у межах, так і за межами України не має, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена, обов`язками щодо третіх осіб ОСОБА_19 не зв`язаний. Права третіх осіб та дітей відсутні. Далі у Договорі вказано, що відчужувана квартира оглянута Обдаровуваним. Недоліки або дефекти, що перешкоджали б її використанню за цільовим призначення, на момент огляду виявлені не були. Претензій до ОСОБА_19 щодо якісних характеристик відчужуваної квартири Обдаровуваний не має і приймає її у технічному стані придатному для використання за цільовим призначенням. На Договорі Дарування від 01.02.2012 року виконанні підписи від імені « ОСОБА_19 » - ОСОБА_4 та «Обдаровуваного» ОСОБА_3 .. 
Проаналізувавши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір дарування від 01 лютого 2012 року посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., зі змісту якого випливає, що ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (тридцять сім), загальною площею - 43,6 кв.м., житловою площею - 29,8 кв.м. має бути визнано недійсним, з наступних підстав.
Як вбачається з листа вихідний номер 1297 від 10.08.2017 року завідувача Київського державного нотаріального архіву Посипанко А.А., на підставі Наказу Головного управління юстиції у м. Києві № 2092 від 11 вересня 2012 року було проведено вилучення справ (документів) приватного нотаріуса КМНО Курковської Яни Леонідівни. В акті про вилучення справ приватного нотаріуса для передачі на зберігання до державного нотаріального архіву зазначено, що фізичний стан документів, що вилучаються не упорядковуваний; наряди відповідно до номенклатури не сформовані; більша частина справ вилучається розписом документів. Реєстри для реєстрації нотаріальних дій за 2011-2012 роки – відсутні. Звірка документів відповідно до реєстру нотаріальних дій під час вилучення не проводилась. Станом на 10 серпня 2017 року договір дарування квартири посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. від 01.02.2012 року за реєстровим № 461 фактично відсутній серед документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л., які знаходяться в приміщенні Київського державного нотаріального архіву. 
Відповідно до листа № 20125 /4-17 від 25.10.2017 року Управлінням з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у місті Києві повідомлено, що відповідно до наказу ГУЮ у м. Києві від 04.04.2012 року діяльність приватного нотаріуса Курковської Я.Л. припинена. На теперішній час вирішуються питання щодо вжиття заходів передбачених ст.12 Закону України «Про нотаріат». 
Приватним нотаріусом Косюк О.П. на ухвалу суду від 26 липня 2017 року до суду направлені належним чином завірені копії документів щодо посвідченого договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_20 , та ОСОБА_1 , зареєстрованим в реєстрі під № 100.
Серед документів суду надано копію паспорту громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт НОМЕР_5 , виданий Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 12.12.2001 року, зареєстрований за адресою АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 . Вказані документи, а саме паспорт громадянина України та реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 були надані нотаріусу Косюк О.П. при посвідченні довіреності від 17 травня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_20 представляти його інтереси та здійснювати усі передбачені діючим законодавством юридично значимі дії перед будь-якими фізичними та юридичними особами … На підставі цієї довіреності 17.05.2017 року ОСОБА_20 , діючи від імені ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі під номером 100. 
Судом першої інстанції було витребувано та досліджено матеріали кримінального провадження № 12015160470006344, відомості по якому внесені до ЄДРДР 10.10.2015 року, по обвинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України. Обвинувальний акт направлено до Малиновського районного суду міста Одеси 09 листопада 2015 року за ст.186 ч.2 КК України, справа № 521/18354/15-к провадження № 1-кп/521/210/16. 
В матеріалах кримінального провадження знаходиться ксерокопія паспорта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 паспорт серія НОМЕР_5 , виданий 12 грудня 2011 року Малиновським РО ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Порівнюючи паспорти громадянина України ОСОБА_3 , паспорт надісланий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. та паспорт, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження, судом першої інстанції правильно встановлені відмінності у досліджених документах, зокрема у паспортах відрізняються дати видачі паспорту « ІНФОРМАЦІЯ_7 » та « ІНФОРМАЦІЯ_7 » та дати народження ОСОБА_3 – « ІНФОРМАЦІЯ_8 » та « ІНФОРМАЦІЯ_8 » на фотокартці у паспортах відображені різні особи. Начальником Малиновського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області на запит суду повідомлено, що 17.11.2017 року Малиновським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області громадянину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , уродженцю села Червоний Кут, Ширяївського району Одеської області було оформлено паспорт громадянина України у вигляді ІД- карти № НОМЕР_6 , замість втраченого паспорта серії НОМЕР_5 , виданого 12.12.2011 року Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. 
Згідно із відповіді Державної фіскальної служби України за № 9543 від 04.06.2018 року, державна фіскальна служба повідомила Малиновський районний суд, що вказаний в ухвалі суду реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 не існує. Як зазначалося вище, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 був пред`явлений особою, яка виступала від імені ОСОБА_3 як у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. при посвідченні довіреності від імені ОСОБА_3 , так і у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л. при посвідченні оспорювального договору дарування квартири від 01.02.2012 року належної ОСОБА_4 .. 
Із тверджень як позивачки ОСОБА_2 , так і представника Одеської міської Ради, надані нотаріусам невідомою особою документи (паспорт громадянина України ОСОБА_3 , копія реєстраційного номеру облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) є недійсними та підробленими. З цього приводу за заявою позивачки ОСОБА_2 до Єдиного державного реєстру кримінальних проваджень внесені відомості про кримінальне правопорушення з правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 190 КК України та розпочато судове розслідування, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правих наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. 
Як вбачається з Довідки складеної Відділом Спеціального контролю МВС України, яка знаходиться у матеріалах кримінальної справи № 521/18354/15-к номер провадження 1-кп/521/210/16 (аркуш справи №41) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , інформація ВСК УМВС України в Одеській області УД: 037200900138 від 23.11.2009 року, обвинувачення пред`явлено 08.01.2010 року запобіжний захід 25.11.2009 року арешт, орган – Ширяївський РВВС Одеської області, стаття 185 ч.3 КК України. Засуджений -18.02.2010 року Ширяївським районним судом Одеської області статті 185 ч.3 КК України на строк – чотири роки. Вирок набрав чинності 05.03.2010 року, вибув 19.03.2010 року з Одеського СІЗО до Одеської виправної колонії №14. Звільнився - 25.11.2013 року з Одеської виправної колонії №14 у зв`язку з відбуттям строк покарання. Проаналізувавши вищенаведений документ суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на час посвідчення призваним нотаріусом ОСОБА_21 договору дарування від 01.02.2012 року, особа яка вказана у Договорі як «Обдарований» - ОСОБА_3 фізично не міг бути присутнім у приватного нотаріуса у місті Києві, оскільки в той час відбував покарання в Одеській виправній колонії № 14, а тому не міг підписати договір дарування 01.02.2012 року у нотаріальній конторі міста Києва. 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до статті 722 ЦК України право власності Обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Доказами що є у справі підтверджується, що ОСОБА_3 перебував у місцях позбавлення волі з 25.11.2009 року до 25.11.2013 року, тобто 01.02.2012 року дарунок у власність отримати не міг, до квартири ОСОБА_4 ніколи не приходив, документи на квартиру та ключі від квартири ОСОБА_4 в нотаріальній конторі міста Києва не отримував. 
Відповідно до ст.334 ЦК право власності на майно за Договором який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача лише з моменту такого посвідчення. У разі якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у Набувача виникає з моменту такої реєстрації. 
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 після 01.02.2012 року до часу смерті постійно проживала у власній квартирі, оплачувала комунальні послуги, приймала у квартирі гостей, про дарування єдиного житла сусідам та подругам не розповідала. 
Зі змісту оспорювального договору дарування від 01.02.2012 року випливає, що ОСОБА_3 прийняв в дар двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ( тридцять сім), загальною площею - 43,6 кв.м., житловою площею - 29,8 кв.м. У Договорі вказано, що відчужувана квартира оглянута Обдаровуваним. Недоліки або дефекти, що перешкоджали б її використанню за цільовим призначення, на момент огляду виявлені не були. Претензій до ОСОБА_19 щодо якісних характеристик відчужуваної квартири Обдаровуваний не має і приймає її у технічному стані придатному для використання за цільовим призначенням. На Договорі Дарування від 01.02.2012 року виконанні підписи від імені « ОСОБА_19 » - ОСОБА_4 та «Обдаровуваного» ОСОБА_3 .
За клопотанням представника Одеської міської ради судом призначено судово-технічну експертизу документів. 
Відповідно до результатів проведення судової технічної експертизи документів за № 2259/19-34/2260/2261/19-33, експертами зроблено висновки : 1.2. Відповісти на питання ухвали суду: «Чи виготовлений рукописний текст у той час, яким датований документ/підписи від імені дарувальника, обдарованого, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л. на Договорі дарування квартири, реєстровий номер :461, датованому 01.02.2012 року?» та «У який період часу був виконаний рукописний текст у наданому документі/підписи від імені дарувальника, обдарованого, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л., на Договорі Дарування квартири, реєстровий номер:461, датованому 01.02.2012 року?», не видається можливим, у зв`язку з недостатністю кількістю пасти у штрихах записів та підписів без перетину з барвною речовиною захисної сітки документа. 3. Відповісти на питання ухвали суду, чи нанесений відтиск печатки від імені Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Яни Леонідівни, у той час, яким датований документ, а також в який саме час у ньому був нанесений відтиск печатки від імені Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Яни Леонідівни, не видається можливим, в зв`язку з відсутністю у розпорядженні експертів вільних зразків печатки Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Яни Леонідівни. 4. В Бланк серії «ВРР № 012418», на якому виготовлений Договір дарування квартири реєстрований номер 461,датований 01.02.2012, вносилися зміни, а саме: захисний елемент, що нанесений поверх позначення серії та номеру бланку відокремлювався, на місці читаємих знаків серії та номеру «ВРР №012418», раніше знаходилися знаки «…№ 796698» ( крапками позначені елементи знаків літер, зміст яких не встановлено), що були видалені шляхом підчистки, після чого на їх місце за допомогою знакосинетзуючого пристрою зі струминним способом друку нанесені читаємі літери «ВРР» та цифри «012418». 
Проаналізувавши матеріали справи, зокрема висновок судової технічної експертизи документів за №2259/19-34/2260/2261/19-33, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що договір дарування від 01 лютого 2012 року, оформлений від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Курковською Я.Л. з порушенням статі 203,207, 717 ЦК України, оскільки договір не підписувався стороною правочину, тобто було відсутнє волевиявлення осіб на укладення Договору, а тому Договір дарування має бути визнаний судом недійсним.
Положення ст. 1277 Цивільного кодексу України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частинами третьою та четвертою статті 334 ЦК України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. 
Згідно з частиною другою статті 719 ЦК України (в редакції, яка діяла на час нібито укладення договору дарування від 23.12.2009 року) договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. 
Разом з тим, статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. Таким чином, державна реєстрація договору про відчуження майна та державна реєстрація права власності на нерухому річ є окремими видами реєстрації. Державна реєстрація правочинів (в редакції, яка діяла на час оспорювального договору дарування від 01.02.2012 року) проводилась на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до пункту 2 якого реєстраторами є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком. З огляду на положення пункту п`ятого Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводилась комунальними підприємствами БТІ на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
Оскільки державна реєстрація права власності на спірну квартиру за спадкодавцем ОСОБА_4 була проведена Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 26.12.2008 року, номер витягу: 21429686, номер запису: 144 в книзі : 38допк-48. , в свою чергу державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_3 була здійснена державним реєстратором – Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. 31.03.2017 року, тобто через п`ять місяців після відкриття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , а тому спірна квартира на час відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) належала спадкодавцю ОСОБА_4 на праві власності.
Відповідно до ст. 338 Цивільного процесуального кодексу України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Судом досліджувалися матеріали спадкової справи №72/2017 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , заведеної Сьомою Одеською державною нотаріальною конторою індекс справи 02-14. 
Згідно із документів з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори зверталася тільки ОСОБА_2 , яка вважала себе спадкоємицею четвертої черги. 
Отже, на момент відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1 належала спадкодавцю на праві власності, тобто входила до складу спадщини, а тому, враховуючи відсутність у спадкодавця спадкоємців за заповітом і за законом, територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради з часу відкриття спадщини набула речові права на відумерлу квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав, у тому числі право на звернення з позовом про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння тощо. 
В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі на витребування майна від добросовісного набувача. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Однією з підстав, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі. 
Відповідно до ст. 5,140,143 Конституції України передбачено, що народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку встановленому законом як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Територіальна громада міста безпосередньо або через утворені органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що спадщина визнана судом відумерлою, переходить у власність терті оральної громади за місцем відкриття спадщини. 
Виконуючи вказаний обов`язок з метою захисту майнового права та законного інтересу громади м. Одеси, Одеська міська рада змушена звертатися до суду з вимогами про визнання недійсним договору дарування серія та номер: 461, виданий 01.02.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою, про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , скасування рішення про державну прав та їх обтяжень прийняте державним реєстратором Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Кравцем О.В. від 31.03.2017 року, внесене до реєстру 31.03.2017 року, індексний номер рішення: 34574027, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 РНОКПП: НОМЕР_1 ; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором – приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Костюк О.П. від 07.06.2017 року внесене до реєстру 07.06.2017 року, індексний номер рішення: 35556727 за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 . Інших законних та ефективних способів захисту порушених прав територіальної громади міста Одеси при наявності спору з відповідачами не існує. 
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. На переконання суду для реального захисту свого законного інтересу і права власності на відумерле майно, для виникнення якого наявні усі підстави, для захисту від протиправного його заволодіння та відчуження, Одеська міська рада, правомірно вказав такі способи захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійним та відновлення становища, яке існувало до порушення. 
Право на відумерлу спадщину регулюється Книгою 6 ЦК - Спадкове право і знаходиться у главі 87 Здійснення права на спадкування. Вказане право виникає із специфічних, виключних спадкових відносин і прирівнюється до спадкування за законом. Тому, правило викладене у ч. 5 ст. 1268 ЦК про те, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, поширюються і на відносини щодо відумерлої спадщини. Хоча в даному випадку територіальна громада міста Одеси на час укладання вказаного договору купівлі-продажу остаточно не набула права власності на спірну квартиру, захист її права та законного інтересу з застосуванням аналогії закону (ч. 1 ст. 8 ЦК) може здійснюватись шляхом віндикаційного позову.
Оскільки відповідно до ст. 1277 ЦК до територіальної громади від спадкодавця переходить право власності на майно і територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до ст. 1231 цього Кодексу, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК, переходить до відповідної територіальної громади.
Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно статті 388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. ( ст. 655 ЦК)
Відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. 
Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом першої інстанції правильно встановлено, незаконність набуття права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, тому ні він ні його представник не мав право продажу цієї квартири ОСОБА_1 .. Спірне нерухоме майно вибуло з володіння (охорони) територіальної громади міста Одеси - єдиного можливого власника, якому відумерла спадщина належить з часу відкриття спадщини, не з його волі, а іншим шляхом.
Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник ОСОБА_2 не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 доводи (які фактично дублюють позовну заяву) були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно недоведеності, що ОСОБА_4 як дарувальник не підписувала договір, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Учасниками договору дарування від 01.02.2012р. є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
На підставі матеріалів справи та при оцінці сукупності належних та допустимих доказів, судом першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановлено, що ОСОБА_3 не підписував вказаний договір, а тому у останнього було відсутнє волевиявлення на отримання у дар спірної квартири.
Таким чином, фактичне встановлення підпису ОСОБА_4 у договорі дарування 01.02.2012р. не вбачається необхідним, оскільки відсутність волевиявлення ОСОБА_3 є самостійною підставою для визнання договору недійсним (нікчемним).
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність визнання договору саме невчиненим, то колегія суддів звертає увагу на таке.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили».
Таким чином, у законодавстві відсутня можливість визнання договору не вчиненним.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судове рішення виготовлено 26 вересня 2022 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк