Справа № 447/3813/21                                Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П. 
Провадження № 22-ц/811/645/22                 Доповідач в 2 інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Левика Я.А., Шандри М.М. 
при секретарі: Колич Х.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

25.11.2021 ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування будинком, що знаходиться у АДРЕСА_1 . 
Позов обґрунтовувала тим, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/2 житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Право власності на житловий будинок вона набула на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 02.10.2012, успадкувавши частку після смерті батька. Інша частина будинку належить її сестрі - ОСОБА_4 . 
Відповідач, який є її колишнім чоловіком, зареєстрований у спірному будинку з 1991 року та проживає в ньому по даний час. 
З березня 2020 року вони не ведуть спільного господарства, не пов`язані спільним побутом, не проживають разом. Вона з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживають і зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . 
Рішенням Миколаївського районного шлюбу Львівської області від 09.03.2021 шлюб між ними розірвано. 
Відтак вважає, що відповідач, переставши бути членом її сім`ї, втратив право на проживання в належному їй на праві власності будинку АДРЕСА_1 . Крім того, відповідач чинить їй перешкоди в користуванні будинком, під час шлюбу зловживав алкогольними напоями, вчиняв сварки, погрожував фізичною розправою, зраджував. У зв`язку із тим, що відповідач зареєстрований та проживає у будинку вона не може належним чином доглядати за будинком, який потребує ремонту, користуватися городом, вести господарство, а відповідач не бажає у добровільному порядку виселитися з будинку в батьківський будинок, що знаходиться у с. Гранки- ОСОБА_7 . Син сторін - ОСОБА_5 хоче переїхати проживати в будинок, але не бажає проживати в ньому разом з батьком через неприязні відносини.
Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.
09.03.2022 рішення суду оскаржила ОСОБА_8 .
Вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує, що відмовляючи у задоволенні її позовних вимог, суд зіслався на пункт 1 статті 8 Конвенції, який гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Такий загальний захист поширюється як на власника, так і на наймача. Проте, суд не врахував, що відповідно до цивільного законодавства відповідач не є ні власником, ні наймачем спірного житлового будинку. А саме такий висновок слід зробити, виходячи з частини 1 статті 810 ЦК України. Тобто, особа набуває статусу наймача за умови наявності у неї договору найму житла, який відповідно до частини 1 статті 811 ЦК України укладається у письмовій формі. Звертає увагу суду на те, що після розірвання шлюбу, тобто після того як ОСОБА_9 перестав бути членом її сім`ї, договору найму житла вона з ним не укладала, як і її сестра - співвласник будинку, хоча відповідач не звертався до неї та до її сестри з такою пропозицією, та укладення такого договору суперечить її волевиявленню. Навпаки, вона неодноразово зверталася до колишнього чоловіка з проханням залишити її будинок, адже він не позбавлений права укласти договір найму житла з будь-яким іншим власником, який виявить таке бажання
Також, зазначає, що посилання суду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 28.04.2020 року у справі №761/20452/17 про те, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим примiщенням, необхідна встановити відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, , яка не підлягає застосуванню у даній справі, оскільки в позовній заяві вона зазначила, що вiдповiдач не є членом її сім`ї в розумінні ст. З СК України, оскільки з вiдповiдачем вони з березня 2020 року не ведуть спільного побуту, фактично не проживають разом та зареєстровані за різними адресами; шлюб між ними розірвано. 
Щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні позову з підстав, що вона не є одноосібним власником будинку, а інший співвласник - її сестра не заявляла позовних вимог до відповідача, зазначила, що оскільки заявлений нею позов не стосується подальшої долі майна та не змінює встановленого між ними порядку володiння та користування майном, а стосується усунення перешкод у користуванні майном, які відповідач створює безпосередньо позивачу, вважає, що в даному випадку положення статті 358 ЦК України не підлягають застосовуванню.
Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задоволити, усунути їй -  ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_10 таким, що втратив право на користування цим житловим приміщенням.
01.08.2022 р. ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.
Вважає, що апеляційна скарга є безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зазначає, що на даний час він має право користуватися житловим будинком відповідно до закону (особистий сервітут). Оскільки позивачка не надала суду доказів на підтвердження чинення їй перешкод в користуванні будинком, такі її вимоги є недоведеними. Також зазначив, що іншого житла, крім спірного будинку у нього немає.
Просить апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням без змін.
У засіданні суду апеляційної інстанції апелянт  ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_11 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_12 проти скарги заперечив.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна (317 ЦК України).
Відповідно до положень статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. 
Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Встановлено, що позивачка ОСОБА_3 є власником 1/2 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №22271541 від 28.05.2014 (а.с. 4-5).
Власником іншої 1/2 частини будинку на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 02.10.2012 у справі №22-5508/2011 є ОСОБА_4 (а.с. 6-7).
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 09.03.2021 у справі №447/2571/20 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду набрало законної сили 09.04.2021 (а.с. 8).
Згідно даних будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в будинку з 01.02.1991. Був знятий з реєстрації та знову зареєстрований 05.02.1996 (а.с. 10-13).
Відповідно до інформаційної довідки №291354737 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, відповідач ОСОБА_2 не володіє на праві власності іншим житловим приміщенням (а.с. 27-28а).
Відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_10 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, районний суд виходив з того, що розірвання шлюбу між сторонами не є безумовною підставою для визнання останнього таким, що втратив право користування будинком, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у ньому понад встановлені ст.405 ЦК України строки без поважних причин. Відповідач проживає у будинку з 1991 року, іншого житла не має. Позивач не є одноосібним власником будинку, а інший співвласник ,її сестра, вимог до відповідача щодо визнання його таким, що втратив право користування житлом не заявляла, а, отже, відповідач не позбавлений права користування житлом, згідно належної іншому власнику частки у будинку і таке його право іншим співвласником не оспорюється. Для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №761/20452/17. Втрата права користування житловим приміщенням будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи, а також необхідність та пропорційність такого заходу, позивачем не доведено.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Так, згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Отже, чинне законодавство охороняє як право власності особи на нерухоме майно, так і право користування будинком колишнього її члена сім`ї. 
Так Верховний Суд, вирішуючи спори про примусове виселення колишніх членів сім`ї, приходить до наступних висновків: при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанови Великої палати ВС від 03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 та від 04.07.2018 року у справі 353/1096/16-ц, постанови ВС від 09.10.2019 у справі № 615/1636/17). Втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення (постанова Великої палати ВС від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17)
Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України також передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Загалом Цивільний кодекс України спільно з Житловим кодексом України надає право власнику житла виселити з нього наймача, членів його сім`ї та інших осіб, які проживають з ним, у разі: відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України); його (їх) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними (ч. 1 ст. 116 ЖК України); самоправного (без дозволу власника) зайняття жилого приміщення (ч. 3 ст. 116 ЖК України); припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд (ч. 1 ст. 406 ЦК України); наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №761/20452/17, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. 
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло
Враховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_8 у зв`язку із недоведеністю нею обставин, що підтверджують заявлені позовні вимоги. 
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відмову в позові з підстав, що інший співвласник будинку ОСОБА_4 вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання його таким, що втратив право користування будинком (у якому не визначено порядок користування між співвласниками), не пред`являла.
Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8  залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 16 грудня 2022 року. 

Головуючий:                         Н.П. Крайник 

Судді:                Я.А. Левик

                                                                М.М. Шандра