Ухвала
Іменем України
 
19 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 757/30973/20
провадження № 61-7773ск22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги та договорів купівлі-продажу майнових прав,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк» (далі - ПАТ ««Комерційний Індустріальний Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «ФК «Гефест»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» (далі - ТОВ «ФК «Авістар») про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги та договорів купівлі-продажу майнових прав. 
Позов обґрунтовував тим, що у 2006 та 2007 роках він уклав кредитний договір № 014/9408/74/49702 (далі - кредитний договір № 1) та кредитний договір № 014/9408/82/60745 (далі - кредитний договір № 2) з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та договір іпотеки № 014/9408/74/49702, яким забезпечено виконання зобов`язання. Після укладення кредитних договорів він добросовісно виконував взяті на себе зобов`язання. 
У зв`язку з істотним порушенням банком умов кредитного договору № 1 виник судовий спір і рішенням від 23 листопада 2016 року Вишгородський районний суд Київської області цей договір розірвав, встановив суму заборгованості в розмірі 861 278,62 грн. 
04 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження, а 07 червня 2017 року суд постановив ухвалу про розстрочення виконання судового рішення до 05 лютого 2022 року, яке виконується ним належним чином. Станом на 08 липня 2020 року ним сплачено 533 767,75 грн і залишилось до сплати 327 510,87 грн.
За кредитним договором № 2 також виник судовий спір з банком, пізніше ТОВ «ФК «Авістар» стало стороною провадження замість ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Після отримання результатів експертизи у справі банк та ТОВ «ФК «Авістар» перестали з`являтися до суду, зрозумівши, що експертиза прямо вказує на недобросовісність первісного кредитора, і суд залишив позов без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача до суду. 
Згодом ТОВ «ФК «Авістар» звернулося з новим позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2, у задоволенні якого Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 25 жовтня 2019 року відмовив.
Позивач зазначив, що первісний кредитор надав йому послуги з кредитування з прихованими істотними недоліками, що підтверджено судово-економічними експертизами за обома кредитними договорами та судовими рішеннями в цивільних справах. Проте позивач сумлінно виконував свої зобов`язання за кредитним договором № 2 та в рамках виконавчого провадження виконує зобов`язання за кредитним договором № 1. Але первісний кредитор з метою подальшого незаконного вимагання грошових коштів уклав ряд договорів про відступлення права вимоги, якими нібито передав право вимоги за кредитними договорами № 1 та № 2 у неіснуючому розмірі. ТОВ «ФК «Гефест», що вважає себе новим кредитором, почало погрожувати йому незаконно відібрати належне йому майно в позасудовому порядку, стверджуючи, що нібито має на це право за договорами відступлення права вимоги.
Вважав, що ці договори є недійсними, оскільки перший з договорів відступлення права вимоги, укладений 31 липня 2017 року між первісним кредитором та ПАТ «Комерційний індустріальний банк», є договором факторингу і умови цього договору дозволу на подальше відступлення прав вимоги не закріплюють. Отже, наступні два договори відступлення прав вимоги від 31 липня 2017 року та 19 грудня 2019 року відповідно до статті 1083 ЦК України є недійсними.
Крім того, чинне законодавство передбачає право відступлення тільки дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав, однак як вбачається з умов обох оскаржених договорів, сторони проігнорували як приписи законодавства, так і існуючі рішення судів щодо кредитних договорів. У списках документів, що передаються за договорами, відсутня будь-яка первинна документація, що може підтвердити факт видачі грошових сум та обґрунтовує розмір заборгованості у разі її виникнення. Таким чином, оскільки відсутнє саме зобов`язання, за яким передано право вимоги за оскарженими договорами, а розмір зобов`язань не відповідає дійсності, то такі договори неспрямовані на реальне настання правових наслідків та мають бути визнані недійсними.
Позивач зазначив, що ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест» не надавали банківську квитанцію з відповідним призначенням платежу про сплату вартості права вимоги попри його неодноразові заяви в судових засіданнях, що є необхідною умовою для переходу права вимоги від одного кредитора до іншого. Таким чином, є підстави вважати оскаржені договори відступлення права вимоги неукладеними. Він не був жодного разу проінформований про заміну кредиторів у зобов`язанні.
Позивач просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги б/н від 31 липня 2017 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар»; визнати недійсним договір № 20191219 купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест» у частині передачі прав вимоги до нього; визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки б/н від 31 липня 2017 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар»; визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року № 20191219 між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест» в частині передачі прав вимоги за договорами іпотеки до нього відповідно до додатків до договору; застосувати наслідки недійсності правочину за договором відступлення права вимоги б/н від 31 липня 2017 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар» та договором купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року № 20191219 між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест»; застосувати наслідки недійсності правочину за договором про відступлення прав вимоги за договором іпотеки б/н від 31 липня 2017 року між ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар» та договором № 20191219 купівлі-продажу майнових прав від 19 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест» у частині передачі прав вимоги за договорами іпотеки до нього відповідно до додатків до договору; стягнути з відповідачів судові витрати.
Рішенням від 10 серпня 2021 року Печерський районний суд м. Києва в позові відмовив.
Постановою від 23 лютого 2022 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргуОСОБА_1 залишив без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року - без змін.
У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у серпні 2022 року,  ОСОБА_1 просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Підставами касаційного оскарження  ОСОБА_1 зазначив неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статей 204, 514 ЦК України та частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» у подібних правовідносинах,викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/422396/14-ц та постановах Верховного Суду: від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14, від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16, від 04 вересня 2019 року у справі № 906/1174/18, а також пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судові рішення оскаржені з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу).
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Суди встановили, що 30 листопада 2006 року ОСОБА_1 та Відкрите акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль») уклали кредитний договір № 014/9408/74/49702, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 340 000,00 дол. США на 240 місяців з 30 листопада 2006 року до 30 листопада 2026 року, процентна ставка за користування кредитом складає 14 % річних.
17 вересня 2007 року ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали кредитний договір № 014/9408/82/60745, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 772 650,00 грн на 120 місяців з 17 вересня 2007 року до 17 вересня 2017 року включно, процентна ставка за користування кредитом складає 13,5 % річних.
19 липня 2010 року ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали додаткову угоду № 96-05/13/1106 до кредитного договору № 014/9408/82/60745, якою строк кредиту збільшили на 94 календарних місяців, врегулювали заборгованість позичальника за кредитним договором.
Рішенням від 23 листопада 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в справі № 363/505/15-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 861 278,62 грн, у решті позовних вимог відмовив; зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача і розірвання кредитного договору задовольнив частково, кредитний договір № 014/9408/74/49702 від 30 листопада 2006 року та додаткову угоду № 96-05/13/1105 від 19 липня 2010 року, укладені між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , розірвав.
Ухвалою від 07 червня 2017 року Вишгородський районний суд Київської області задовольнив заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Вишгородського районного суду Київської області в справі № 363/505/15-ц на 4 роки 9 місяців шляхом стягнення щомісячних платежів рівними частинами від загальної суми заборгованості, зазначеної у виконавчому листі, з кінцевим терміном сплати заборгованості 05 лютого 2022 року.
Постановою від 04 квітня 2017 року Вишгородський відділ державної виконавчої служби (далі - Вишгородський ВДВС) відкрив виконавче провадження ВП № 53690332 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 861 278,62 грн. 
У матеріалах справи знаходяться копії платіжних документів за 2017 - 2020 роки про внесення сум на рахунок Вишгородського ВДВС на погашення заборгованості за кредитним договором.
З висновку судово-економічної експертизи від 09 серпня 2018 року у справі № 363/4918/15-ц слідує, що за наявними у справі відомостями щодо руху коштів (виписок) за рахунками та даними щодо фактичного погашення заборгованості загальна сума коштів, сплачена позичальником за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 014/9408/82/60745 станом на 12 жовтня 2015 року складає 869 280,91 грн.
Ухвалою від 18 грудня 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в справі № 363/4918/15-ц позов ТОВ «ФК «Авістар» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишив без розгляду в зв`язку з повторною неявкою позивача.
31 липня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» уклали договір відступлення права вимоги, за умовами пункту 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги, а новий кредитор набуває права вимоги та сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором, новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених договором.
Розділ І «Визначення термінів» договору визначив, що договори забезпечення - договори, укладені з метою забезпечення виконання зобов`язань боржника за кредитним договором, а саме договори іпотеки б/н від 30 листопада 2006 року, право вимоги 1 - право грошової вимоги первісного кредитора до боржника щодо погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та пенею, що виникло за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № 014/9408/74/49702 згідно з рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року, справа № 363/505/15-ц про стягнення заборгованості, про захист споживачів і розірвання кредитного договору, інформація про суму заборгованості боржника станом на дату укладання договору міститься в додатку № 1 до договору; право вимоги 2 - право грошової вимоги первісного кредитора до боржника за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 014/9408/82/60745 щодо погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених кредитним договором; розрахунок заборгованості боржника за кредитним договором станом на дату укладання договору (грошовий еквівалент прав вимоги) міститься в додатку № 2 до договору.
Згідно з пунктами 2.3 та 2.4 договору на дату укладення договору права вимоги кредитний договір та договори забезпечення є дійсними. Відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення не потребує згоди боржника і здійснюється без отримання такої згоди.
У додатках № 1 та № 2 до договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року, укладеного ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк», зазначена загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед первісним кредитором становить за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № 014/9408/74/49702 - 502 215,78 дол. США, за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 014/9408/82/60745 - 651 726,07 грн.
Відповідно до копії повідомлення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що адресоване ОСОБА_1 , 31 липня 2017 року всі права вимоги банку до нього за кредитними договорами від 30 листопада 2006 року № 014/9408/74/49702 та від 17 вересня 2007 року № 014/9408/82/60745 відступлені ПАТ «Комерційний індустріальний банк».
31 липня 2017 року ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар» уклали договір відступлення права вимоги, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступив за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор замінив первісного кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та прийняв на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором; новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених договором.
Розділ І «Визначення термінів» договору визначає, що право вимоги 1 - право грошової вимоги первісного кредитора до боржника щодо погашення заборгованості по кредиту, процентів за користування кредитом та пенею, що виникло за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № 014/9408/74/49702 згідно з рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2016 року, справа № 363/505/15-ц про стягнення заборгованості, про захист споживачів і розірвання кредитного договору, інформація про суму заборгованості боржника станом на дату укладання договору міститься в додатку № 1 до договору; право вимоги 2 - право грошової вимоги первісного кредитора до боржника за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 014/9408/82/60745 щодо погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, комісій, неустойок та інших платежів, визначених кредитним договором; розрахунок заборгованості боржника за кредитним договором станом на дату укладання договору (грошовий еквівалент прав вимоги) міститься в додатку № 2 до договору.
Відповідно до додатків № 1 та № 2 до договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року, укладеного ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар», загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед первісним кредитором становить за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № 014/9408/74/49702 - 502 215,78 дол. США, за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 014/9408/82/60745 - 651 726,07 грн.
Згідно з копією повідомлення ПАТ «Комерційний індустріальний банк», адресованого ОСОБА_1 , про те, що 31 липня 2017 року всі права вимоги банку до нього за кредитними договорами від 30 листопада 2006 року № 014/9408/74/49702 та від 17 вересня 2007 року № 014/9408/82/60745 були відступлені ТОВ «Фінансова компанія «Авістар».
31 липня 2017 року ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар» уклали договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно з яким, в зв`язку з укладенням сторонами договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № 014/9408/74/49702 іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за договором іпотеки б/н від 30 листопада 2006 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 . 
Відповідно до листа від 06 вересня 2017 року ПАТ «Комерційний індустріальний банк» повідомило ТОВ «ФК «Авістар» про підтвердження виконання ТОВ «ФК «Авістар» своїх зобов`язань, а саме щодо оплати повної вартості прав вимоги відповідно до договору відступлення прав вимоги б/н від 31 липня 2017 року, і що внаслідок відступлення новий кредитор з 31 липня 2017 року є єдиним власником всіх прав вимоги за кредитними договорами, що були відступлені.
У справі міститься копія платіжного доручення від 31 липня 2017 року № 581, згідно з яким ТОВ «ФК «Авістар» здійснило сплату 20 100,00 грн на користь ПАТ «Комерційний індустріальний банк», призначення платежу «оплата згідно з договором про відступлення права вимоги, позичальник ОСОБА_1 , від 31 липня 2017 року».
19 грудня 2019 року ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест» уклали договір відступлення прав вимоги № 20191219, за умовами якого та відповідно до статей 512 - 519 ЦК України первісний кредитор передає (відступає) новому кредиторові за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників та поручителів за кредитними договорами та договорами забезпечення, вказаними у реєстрах. Відступлення новому кредитору прав вимоги відбувається за умови виконання новим кредитором пункту 3.2 договору та з моменту підписання сторонами реєстру (ів) (додатку № 1 та додатку № 2 до договору). Сторони погодили, що реєстр підписується (ються) сторонами в день та після повного виконання новим кредитором обов`язку сплатити первісному кредитору вартості прав вимоги у порядку, передбаченому пунктом 3.2 договору.
Згідно з пунктом 3.2 договору новий кредитор здійснює оплату ціни договору шляхом безготівкового переказу на рахунок первісного кредитора в день укладення цього договору.
Відповідно до витягу з реєстру боржників розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 листопада 2006 року № 014/9408/74/49702  становить 13 007 389 (яка складається з заборгованості за тілом 8 207 534, за процентами 4 799 855), за кредитним договором від 17 вересня 2007 року № 014/9408/82/60745- 651 726 (валюта не зазначена).
Додаток № 2 до договору про відступлення прав вимоги від 19 грудня 2019 року № 20191219 передбачає передання право вимоги за договором іпотеки, укладеним 30 листопада 2006 року з ОСОБА_1 .
У справі міститься копія платіжного доручення від 19 грудня 2019 року № 193 про сплату ТОВ «ФК «Гефест» на користь ТОВ «ФК «Авістар» 1  409 802,86 грн з призначенням платежу «оплата договору відступлення прав вимоги від 19 грудня 2019 року».
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статей 203 та 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 визначив такі підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів: укладення їх з порушенням статті 1083 ЦК України, якою заборонено подальше відступлення фактором своїх прав; передача неіснуючої суми заборгованості всупереч статті 514 ЦК України; відсутність у кредиторів первинної банківської документації, якою посвідчується наявність прав вимоги та їх обсяг всупереч статті 517 ЦК України; відсутність доказів оплати ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест» вартості прав вимоги за договорами, а саме 20 100,00 грн та 1 409 802,86 грн; неповідомлення позивача як боржника про заміну кредиторів у зобов`язанні.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.
Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).
У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38, 48) Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку:
«До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання». 
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг.»
Суди встановили, що 31 липня 2017 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» уклали договір відступлення прав вимоги, за умовами якого банк передав за плату новому кредитору (ПАТ «Комерційний індустріальний банк») права вимоги до боржника за кредитним договором та додатковими договорами/угодами до нього.
Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року загальна вартість прав вимоги за договором становить 20 000,00 грн без ПДВ. Новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору вартість прав вимоги, вказану в пункті 3.1 договору, в день підписання договору шляхом переказу коштів на рахунок первісного кредитора.
У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 51, 57) Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку:
«Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.»
Договір відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року за своїми ознаками є договором, за яким ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у зобов`язанні за кредитним договором замінений на ПАТ «Комерційний індустріальний банк» як нового кредитора. ПАТ «Комерційний індустріальний банк» не набуло право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договору відступлення права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором станом на дату відступлення прав вимоги за кредитним договором. Отже, цей договір не можна кваліфікувати як договір факторингу, адже він не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договору не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за спірними правочинами не є відносинами у сфері факторингу.
Відтак, договір відступлення права вимоги від 31 липня 2017 року за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512 - 519 ЦК України.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» договір не є договором факторингу, а тому закріплення в договорі дозволу на подальше відступлення прав вимоги, наявність якого передбачена частиною першою статті 1083 ЦК України, якою врегульовано наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі, не є обов`язковим.
Суди попередніх інстанцій дослідили умови договорів про відступлення прав вимоги, послідовно укладених між наступними кредиторами ПАТ «Комерційний індустріальний банк», ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «ФК «Гефест», та зробили обґрунтований висновок, що умовами спірних договорів не передбачена плата чи якісь інші фінансові можливості на отримання новим кредитором додаткових сум чи винагороди, які можливо кваліфікувати як плату/ціну винагороди фактора за надання клієнтові відповідної фінансової послуги, і таким чином спірні договори за своєю правовою природою є оплатним відступленням права вимоги, до якого застосовуються положення про договір купівлі-продажу.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано зазначив, що договори не мають на меті фінансування однієї сторони договору кредитора іншою стороною - новим кредитором шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів в розпорядження за відповідну плату, тобто в даному випадку відсутня притаманна договору факторингу основна ознака - передача коштів в розпорядження іншій стороні з метою її фінансування за плату.
Суд апеляційної інстанції вірно врахував, що договір відступлення прав вимоги від 31 липня 2017 року, укладений між первісним кредитором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний індустріальний банк» встановлює право нового кредитора на розпорядження на власний розсуд правами вимоги без згоди первісного кредитора, зокрема, згідно з пунктом 2.2 договору, з дати відступлення права вимоги новий кредитор вправі самостійно розпоряджатись правами вимоги на власний розсуд без згоди первісного кредитора.
У договорі, укладеному 31 липня 2017 року ПАТ «Комерційний індустріальний банк» та ТОВ «ФК «Авістар», згідно з пунктами 4.1.3 та 4.6.3 для укладення та виконання договору не вимагається жодних додаткових дозволів та погоджень органів державної влади чи третіх осіб; права вимоги належать первісному кредитору, відповідно до законодавства первісний кредитор має право відступлення прав вимоги третім особам, в тому числі новому кредитору.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що спірні договори укладені з додержанням форми, змісту та суб`єктного складу, передбачених статтями 512, 513, 514, 655, 656 ЦК України, тобто у відповідності до чинного законодавства, та не є договорами факторингу, а розмір заборгованості за відступленими правами вимоги не стосується предмету доказування, адже не впливає на дійсність правочинів щодо відступлення прав вимоги в цілому.
Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначив неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статей 204, 514 ЦК України та частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц та постановах Верховного Суду: від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14, від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16, від 04 вересня 2019 року у справі №  906/1174/18.
У справах № 638/22396/14-ц, № 639/4836/17, № 910/16109/14, № 916/2286/16, № 906/1174/18 Верховний Суд погодився з правовою оцінкою спірних договорів, як договорів факторингу.
Разом з тим, у цій справі суди попередніх інстанційвстановили відсутність правовідносин факторингу при відступленні прав вимоги.
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини третьої статті 411 цього Кодексу).
Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України); суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Оскільки підставу для касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України визнали необґрунтованою, а підстави для скасування рішення, передбачені пунктами 1 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, є похідними, то такі підстави не можуть братись до уваги, як неприйнятні.
Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржені, відсутні.
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Авістар» про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги та договорів купівлі-продажу майнових прав.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 С. Ю. Мартєв
 
В. В. Сердюк
 
І. М. Фаловська