КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 373/3448/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8565/2022
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
04 жовтня 2022 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.,
за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Джас Ірини Василівни в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Яготинського районний суду Київської області від 17 березня 2014 року у складі судді Кисіль О.А.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, - 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 177 619 грн 15 коп. з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції, судові витрати, пов`язані з отриманням правової допомоги адвоката, в сумі 4 000 грн та судовий збір у розмірі 1 800 грн 92 коп.
 
Позов обґрунтовано тим, що 20 серпня 2010 року між сторонами укладено договір позики, засвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г. В., за умовами якого він надав відповідачу позику в розмірі 20 000 дол. США, що на час укладення правочину становило 158 000 грн, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути позичені кошти до 20 грудня 2010 року.
 
Між тим, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, кошти в установлений строк не повернув, а тому є підстави для стягнення передбачених умовами договору  3 % річних та інфляційних втрат.
 
Заочним рішенням Яготинського районний суду Київської області від 17 березня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.
 
Ухвалою Яготинського районний суду Київської області від 07 вересня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Яготинського районний суду Київської області від 17 березня 2014 року залишено без задоволення.
 
В апеляційній скарзі адвокат Джас І.В. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення Яготинського районний суду Київської області від 17 березня 2014 року.
 
Щодо порушення судом норм процесуального права, скаржник посилається, на те, що не отримував позовну заяву з додатками та не був повідомлений про судове засідання 17.03.2014, що позбавило його  права надати свої заперечення проти позову та права на захист у зв`язку з неналежним повідомленням.
 
Вказано, що відповідачем до суду направлялися заяви про відкладення розгляду справи на судові засідання 03.02.2014 та 24.02.2014 у зв`язку з знаходженням у відрядженні від його імені, проте вони не підписані, а телефонограму про розгляд справи відправлено по неіснуючому у справі номеру телефону.
 
Порушення норм матеріального права скаржник обґрунтовує тим, що договором позики від 20.08.2010 не визначений строк надання відповідачем коштів, що є суттєвими умовами договору та підлягають дослідженню судом.
 
Вказано, що судом не перевірялася наявність або відсутність додаткових угод до вказаного договору позики, не витребовувалися у позивача або у  приватного нотаріуса КМНО Морозова Г. В. всі матеріали укладеного договору на підтвердження виконання сторонами умов п. 3,4 Договору.
 
Також матеріали справи не містять посилань та надання доказів пред`явлення позивачем відповідачу про сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
 
Зазначено, що судом не з`ясовані обставини обізнаності дружини відповідача про тримання грошей у розмірі 158 000 грн або про укладення договору позики від 20.08.2010, та не досліджено, якими доказами позивач підтверджує відсутність розрахунків між сторонами.
 
Не погоджується скаржник і з стягнутими з нього витратами на правничу допомогу, оскільки  матеріали справи не містять розрахунку кількості витрачених представником позивача годин самого розрахунку судових витрат, наявне посилання лише на квитанцію на суму 4 000 грн. При цьому адвокатський контракт від 01.11.2013 представником позивача не підписаний, що вбачає відсутність його укладення.
 
ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час якого, судом повідомлявся у встановленому законом порядку (а.с. 127-128 т.3), у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд справи за його відсутності.
 
Колегія суддів, заслухавши адвоката Джас І.В. в інтересах ОСОБА_1 , яка апеляційну скаргу просить задовольнити, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 3) частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (частина перша статті 8 ЦПК України).
 
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).
 
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (частини шоста, сьома статті 128 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).
 
Як убачається зі справи, у судовому засіданні, призначеному на 17.03.2014,  ухвалено заочне рішення Яготинського районного суду Київської області, яким установлено, що  ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився.
 
У заочному рішенні судом зазначено, що відповідач у судове засідання не з`явився, про день  та час розгляду справи  повідомлений належним чином (а.с.51 т.1).
 
Ухвалою районного суду від 07.09.2021 заяву  представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 17.03.2014 залишено без задоволення. В ухвалі судом зазначено, що ОСОБА_1 належним чином повідомлений про  день та час розгляду справи (а.с.132 т.2).
 
В апеляційній скарзі на заочне рішення  суду першої інстанції  адвокат Джас І.В. в інтересах ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм цивільного процесуального права, а саме - неповідомлення  відповідача  про  судове засідання, призначене на 17.03.2014. Зазначає, що долучена до справи довідка про повідомлення ОСОБА_1 про дату розгляду справи по номеру телефону, відображеному у довідці, не свідчить про належне повідомлення боржника про  судове засідання, остільки у справі  відсутня будь-яка інформація з приводу наявності у нього телефону за указаним номером. Не може свідчити про належне повідомлення відповідача й інформація, яка міститься у долучених до справи заявах від 03.02.2014 та 24.03.2014, поданих від імені ОСОБА_1 , остільки вони не містять підпису особи, яка її подала.
 
У матеріалах справи відсутні докази на спростування тверджень  апеляційної скарги про розгляд судом першої інстанції справи у відсутність даних про  належне повідомлення відповідача про дату судового засідання, що призвело до порушення  процесуальних  прав ОСОБА_1 .
 
Відповідно до п. 3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення районного суду, як постановленого з істотним порушенням процесуальних прав  ОСОБА_1 й ухвалення по справі нового рішення про  часткове задоволення позову, враховуючи наступне.
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
 
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
 
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
 
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
 
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61- 30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
 
Відповідно до долученої до справи копії нотаріально посвідченого договору позики,  ОСОБА_2 20.08.2010 надав у позику ОСОБА_1 158000 грн, що  на момент укладення договору становить 20 000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути   готівкою в строк до 20.12.2010 (п.п.1,2 договору) (а.с. 6 т. 1).
 
Згідно п.4 договору повернення грошей має здійснюватися у місті Києві у тій самій формі, у якій здійснювалася позика з урахуванням курсу обміну валют на день повернення позики за цим договором.
 
Заперечуючи проти позову, представник ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, а також у письмових поясненнях, указують про виконання боржником умов договору позики.
 
Між тим, на підтвердження зазначених обставин, будь-яких доказів до справи не долучено, в той час як умовами договору передбачено повернення суму позики у  строк до 20.12.2010 у тій самій формі, у якій здійснювалася позика.
 
Позивач, звертаючись у суд з позовом, просив захистити його право порушене ОСОБА_1 на отримання позичених ним грошей, посилаючись на невиконання останнім умов договору позики.
 
Підтвердив факт невиконання боржником свого зобов`язання ОСОБА_2 і в долученому до справи запереченні на заяву про перегляд заочного рішення від 18.05.2020 та зазначив, що відповідач, не виконуючи умови договору позики, злісно ухиляється і від виконання судового рішення від 17.03.2014 понад п`ять років і одинадцять місяців (а.с.55-57 т.2).
 
Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.  
 
Відповідно до справи,  договір позики знаходиться у позичальника, що також виключає висновки про виконання зобов`язання.
 
При цьому, підлягає врахуванню і та обставина, що дійсність договору позики відповідачем не оспорено.
 
За наведених підстав, колегія суддів визнає неспроможними твердження  відповідача про виконання договору шляхом передачі відповідних розписок позичальнику.
 
Матеріали справи свідчать, що  в ході примусового виконання рішення суду від 17.03.2014 Яготинським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській обл. звернуто стягнення на належний ОСОБА_1 транспортний засіб та на підставі подання державного виконавця про визначення частки боржника у спільній сумісній власності, ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 03.04.2018 визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину буд. АДРЕСА_1 (а.с.61,62 т.1,15-18 т.2).
 
Відповідно до справи, у подальшому  під час примусового виконання рішення суду, звернуто стягнення на Ѕ частину  належного боржнику на праві власності  будинку.
 
Матеріали справи свідчать про обізнаність ОСОБА_1 про звернення державного виконавця з відповідними поданнями до суду в межах виконавчого провадження, відкритого на виконання  рішення суду (а.с.37,119,126 т.1, а.с.2,19,22 т.2).
  
Отже, як убачається зі справи, судове рішення про стягнення боргу протягом тривалого періоду часу перебувало на примусовому виконанні й Яготинським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області  вживалися заходи щодо його виконання, проте  відповідач не оспорював дії  посадових осіб виконавчої служби й погоджувався з винесеними у зв`язку з цим рішеннями.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про виконання ОСОБА_1 зобов`язання й повернення позичених грошей, а також не з`ясування судом питання щодо можливості укладення між учасниками договору додаткових угод, пов`язаних з виконанням судового рішення.
 
ОСОБА_1 , як позичальник, не довів виконання ним умов договору позики, а наявні у справі докази свідчать про очевидну обізнаність боржника щодо перебування  рішення суду на примусовому виконанні.
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду про те, що ОСОБА_1 в обумовлений договором позики строк не виконав свої зобов`язання з повернення отриманих у борг грошових коштів.
 
Встановлено, що на момент укладення спірного договору позики від 20.08.2010  ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .
Згідно п. 6 договору отримання позики здійснено за згодою дружини позичальника - ОСОБА_3 .
 
Між тим, у матеріалах справи відсутні безспірні докази, що кошти в розмірі 158 000 грн, одержані за договором позики ОСОБА_1 20.08.2010, використані в інтересах сім`ї.
 
При цьому, колегія суддів враховує обставини справи, у їх сукупності, в тому числі й згоду боржника з виділом його частки у спільному майні, що свідчить про  заперечення проти відповідальності нині колишньої дружини за взятими саме ним зобов`язаннями перед ОСОБА_4 .  
 
Отже, матеріалами справи доведено факт отримання ОСОБА_1 у позивача позики, в сумі 158 000 грн й неповернення її у встановлений у договорі строк, а тому указана сума грошових коштів підлягає стягненню з боржника.
 
Ґрунтуються на законі й вимоги позивача про стягнення боргу з урахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Згідно п.7 договору якщо позичальник не поверне позичені ним гроші у строк, вказаний у договорі, він зобов`язаний сплатити позикодавцю грошову суму згідно ст.625 ЦК України відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним  грошового зобов`язання та прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу позичальника  зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (а.с.6 т.1).
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
  
Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15 (провадження № 14-727цс19).
 
За таких обставин, відсутність доказів попереднього звернення позичальника до боржника з вимогами  про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання не є перешкодою до звернення з відповідним позовом безпосередньо до суду, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в зазначеній частині. 
   
Отже, вимоги позивача про стягнення з боржника інфляційних втрат за період з 01.01.2011 по 31.09.2013, у сумі 5879 грн 77 коп. випливають із обставин справи  та відповідають встановлених Держкомстатом у вказаний період індексам інфляції, тому підлягаю задоволенню.
 
 (103,721 % х 163 879,77 - 158 000= 5 879,77).
 
Що стосується вимог ОСОБА_4 про стягнення  трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання,  колегія суддів  враховує наступне.
 
Так, звертаючись з вимогами, позивач указував період, протягом якого підлягає до  стягнення суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних з - 06.07.2013 по 11.11.2013, що становить 129 днів, а не 1058 днів, як заявлено у позові.
 
Відповідно до справи, зміни чи уточнення до позову не вносилися.
 
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав до стягнення з боржника трьох відсотків річних у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання за період з 06.07.2013 по 11.11.2013, що складає 1675 грн 23 коп., а не 13 739 грн 38 коп., як зазначено у позові. А тому у зазначеній частині вимог слід відмовити.
 
З огляду на викладене, на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 підлягає стягненню борг з урахуванням  трьох відсотків річних та інфляційних втрат, у сумі 165 555 грн (158000 + 1675,23+ 5879,77= 165 555).
 
Окрім цього, підлягають стягненню з боржника на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 1656 грн, а також 4000 грн витрат, понесених на  професійну правничу допомогу.
 
Так, відповідно до належним чином складеного, з підписом учасниками угоди адвокатському контракті від 10.12.2013, укладеному між адвокатом Морозовим М.В. та Султангуловим Д.М., сторони досягли згоди, що вартість однієї години роботи адвоката визначено у 400 грн за одну годину роботи, а всього протягом 10 годин, що узгоджується з вимогами чинного на час надання правової допомоги Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах», відповідно до якого  розмір компенсації витрат на правову допомогу  у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено  судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі    за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні (ст.1 Закону) (а.с. 20 т.1).
 
На підтвердження виконання позивачем укладеного контракту, позивачем сплачено 4000грн (а.с.9 т.1).  
 
Положеннями законодавства, діючого на час надання ОСОБА_2 правової допомоги, не передбачено складання акту виконаних робіт, не передбачено  складання такого документу й умовами укладеного між учасниками угоди адвокатського контракту (а.с.20, 21 т.1). Разом з тим, як убачається зі справи, адвокатом Морозовим М.В. на виконання умов договору вчинялися дії, пов`язані з  складанням позовної заяви, подання відповідних заяв, а також участь у судових засіданнях  (а.с.17, 22, 24, 34, 40, 48 т.1).
 
Враховуючи викладені обставини, подана по справі апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.   
  
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Джас Ірини Василівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Заочне рішення Яготинського районний суду Київської області від 17 березня 2014 року скасувати.
 
Постановити по справі нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 165 555 грн боргу за договором позики з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції, а також 1 656 грн судового збору та 4000 грн витрат понесених на професійну правничу допомогу.
 
У задоволенні позову в іншій частині відмовити.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                         
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Повне судове рішення складено 07 жовтня 2022 року. 

Суддя-доповідач: 

Судді: