ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2022 року
м. Київ
Справа № 759/21218/20
Провадження № 51 - 2346 км 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_8,
суддів                        ОСОБА_9., ОСОБА_10.,  
за участю: 
секретаря судового засідання                           ОСОБА_11., 
прокурора                                                               ОСОБА_12,
засуджених                                                            ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
                                                                                   в режимі відеоконференції,
та їх захисників                                                     адвокатів ОСОБА_13, ОСОБА_14.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12020100080003671 від 20 серпня 2020 року, щодо 
ОСОБА_1 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року за ст. 185 ч. 2 КК України на 4 роки обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, 
за ст. 119 ч. 1, ст. 187 ч. 4 КК України, 
та щодо 
ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше неодноразово  судимого, останній раз вироком Солом`янського районного суду м. Києва від                                27 березня 2012 за ст. 187 ч. 2 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого з місць позбавлення волі 28 травня 2020 року по відбуттю строку покарання,
за ст. 119 ч. 1, ст. 187 ч. 4 КК України, 
за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на вирок Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року щодо них.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року               ОСОБА_1 засуджено: 
- за ст. 119 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
- за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.
На підставі ст. 71 КК України відповідно до положень ст. 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року та за сукупністю вироків ОСОБА_1 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць із конфіскацією усього майна.
Строк відбування покарання  ОСОБА_1 вказано рахувати з 20 серпня 2020 року.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_1 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_2 : 
- за ст. 119 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, 
- за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено  ОСОБА_2  покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією усього майна.
Строк відбування покарання  ОСОБА_2 вказано рахувати з 20 серпня 2020 року.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_2 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Стягнуто солідарно із  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів на загальну суму 21 248 грн. 50 коп.
Прийнято рішення щодо речових доказів. 
Згідно з вироком суду, 19 серпня 2020 року у вечірній час доби, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_5 , не маючи постійного місця роботи та інших джерел заробітку, відчуваючи потребу в грошових коштах, вирішили вчинити розбійний напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи. З цією метою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розподілили між собою ролі, взяли в указаній квартирі раніше придбану у невстановлений час та у невстановленої особи психотропну речовину «клозапін», яку подрібнили до порошкоподібного стану, і паперовий згорток з якою ОСОБА_2 поклав до себе в кишеню. Приблизно о            22 годині 30 хвилин вони спільно прибули до парку, що неподалік від будинку АДРЕСА_6 , де спостерігали за навколишньою обстановкою з метою пошуку і виявлення осіб, майном яких можна було заволодіти шляхом розбійного нападу. В парку ОСОБА_1 і ОСОБА_2 помітили раніше знайомого ОСОБА_3 , який розмовляв із також їм знайомими ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , при чому вживав алкогольний напій - пиво та в руці тримав мобільний телефон. Діючи відповідно до раніше досягнутої домовленості, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підійшли до  ОСОБА_3 , розпочали розмову та продовжили вже разом проводити дозвілля. В подальшому ОСОБА_1 взяв пляшку з пивом, яке вживав ОСОБА_3 , повідомивши при цьому, що бажає скуштувати даний напій, а ОСОБА_2 передав йому згорток із заздалегідь заготовленою психотропною речовиною «клозапін», яку ОСОБА_1 додав до пива ОСОБА_3 . Усвідомлюючи небезпечність вживання психотропної речовини, поєднаної зі спиртним напоєм, для життя та здоров`я ОСОБА_3 , який вже перебував у стані алкогольного сп`яніння, і свідомо бажаючи настання вказаних шкідливих наслідків з метою усунення можливого подальшого опору потерпілого, ОСОБА_1 повернув пляшку з пивом ОСОБА_3 , яке той почав вживати, не довідуючись про дійсні наміри ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Після проведення спільного дозвілля ОСОБА_5 разом з ОСОБА_4 направилися до свого місця проживання, а ОСОБА_1 і        ОСОБА_2 зробили вигляд, що також йдуть у власних справах, однак, маючи намір скористатися відсутністю інших осіб, через декілька хвилин повернулися до лавки, на якій все ще знаходився ОСОБА_3 вже без свідомості. ОСОБА_2 і             ОСОБА_1 , розуміючи, що подолали можливий опір ОСОБА_3 , втілили заздалегідь обговорений план незаконного збагачення та заволоділи його телефоном вартістю 4 000 гривень і грошовими коштами в сумі 2 500 гривень, після чого з місця вчинення злочину втекли, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму                       6 500,00 гривень.    
Відразу ж після вчинення розбійного нападу на ОСОБА_3 приблизно о  23 годині 30 хвилин неподалік будинку АДРЕСА_6 було виявлено його труп. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 012-159-2056-2020 від 01 листопада 2020 року, смерть ОСОБА_3 настала від комбінованого отруєння етанолом та клозапіном.
Вироком Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року частково задоволено апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури Нагальнюка Р.В. На підставі ст. 404 ч. 2 КПК України вирок Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року змінено та уточнено, що дії ОСОБА_1 і ОСОБА_2 кваліфіковані за ст. 187 ч. 4 КК України, як вчинення розбою, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, за попередньою змовою групою осіб.
Скасовано вирок Святошинського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в частині призначеного покарання та ухвалено новий вирок, яким призначено їм наступні покарання.
ОСОБА_1 призначено за ст. 119 ч. 1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ст. 187 ч. 4 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного апеляційним судом покарання приєднано частину невідбутого покарання, призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року та з урахуванням положень ст. 72 КК України остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна.
Цим же вироком апеляційного суду ОСОБА_2 призначено за ст. 119 ч. 1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ст. 187 ч. 4 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 просить змінити вирок апеляційного суду щодо нього та призначити йому за ст. 119 ч. 1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ст. 187 ч. 4 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна та на підставі ст.ст. 71, 72 КК України остаточно призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 1 місяць з конфіскацією всього майна. Вважає вирок апеляційного суду необґрунтовано суворим, оскільки з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при призначенні покарання, наявна істотна диспропорція, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене і яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних свобод прав особи. Зазначає, що апеляційний суд не навів жодних нових аргументів, які б не були досліджені чи не враховані судом першої інстанції під час призначення покарання, натомість на власний розсуд без дослідження характеризуючих даних про його особу призначив йому більш суворе покарання, не навівши мотивів такого рішення. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2 просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання та призначити йому за ст. 119 ч. 1 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ст. 187 ч. 4 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна та на підставі ст. 70 ч. 1 КК України остаточно призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна. Вважає вирок апеляційного суду необґрунтовано суворим, а призначене йому апеляційним судом покарання таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 65-67 КК України, без належного врахування того, що він щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів та неодноразово пожалкував про скоєні кримінальні правопорушення. Також вказує на допущене апеляційним судом порушення вимог       ст. 56 ч. 3 КПК України, оскільки не визначено думку потерпілої щодо призначення йому покарання. Неявку потерпілої в судове засідання розцінює як відсутність з її боку до нього претензій і її думка при обранні йому покарання вплинула б на обрання йому апеляційним судом більш м`якого покарання. Також посилається на порушення апеляційним судом вимог ст. 374 КПК України, оскільки у вироку відсутні рішення про початок строку відбування покарання та про залік досудового тримання під вартою.    
Заперечень на касаційні скарги засуджених від інших учасників судового провадження не надходило. 
Позиції учасників судового провадження 
Засуджений ОСОБА_1 та його захисник в судовому засіданні вважали обґрунтованою касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 і просили її задовольнити, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2 вважали обґрунтованою. 
Засуджений ОСОБА_2 та його захисник в судовому засіданні вважали обґрунтованою касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2 і просили її задовольнити, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 вважали обґрунтованою. 
Прокурор в судовому засіданні вважала касаційні скарги засуджених необґрунтованими та просила залишити їх без задоволення. 
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.   
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обґрунтованість засудження  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та правильність кваліфікації дій кожного за ст. 119 ч. 1, ст. 187 ч. 4 КК України у касаційних скаргах не оспорюються.   
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Доводи касаційних скарг засуджених ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про невідповідність призначеного їм покарання тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень та їх особам внаслідок суворості не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки апеляційного суду щодо призначеного їм покарання.
Приймаючи рішення за доводами апеляційної скарги прокурора, скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 покарання і ухвалюючи новий вирок в цій частині, апеляційний суд зазначив, що призначене їм за ст. 187 ч. 4 КК України покарання в мінімальній межі санкції не відповідає принципам співмірності, індивідуалізації і справедливості внаслідок м`якості та не сприятиме досягненню мети покарання - виправленню засуджених і запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Мотивував свій висновок апеляційний суд зокрема тим, що  ОСОБА_1 ,           ОСОБА_2 , будучи раніше неодноразово судимими за вчинення корисливих злочинів, в тому числі до реальної міри покарання у виді позбавлення волі, належних висновків для себе не зробили, на шлях виправлення не стали, не маючи місця роботи та інших законних джерел заробітку, з метою власного збагачення вчинили новий умисний злочин проти власності, більш тяжкий і небезпечний у порівнянні із попередніми, який призвів до тяжких і невідворотних наслідків у вигляді смерті потерпілого. Вказані злочини скоєні ОСОБА_1 у період іспитового строку, призначеного йому за попереднім вироком, а ОСОБА_2 менше ніж через три місяці після звільнення з місць позбавлення волі. Таку поведінку ОСОБА_1 і ОСОБА_2 апеляційний суд розцінив як таку, що свідчить про їх стійку схильність до злочинної діяльності та вказує на підвищений рівень їх суспільної небезпечності. Крім того, приймаючи таке рішення, апеляційний суд врахував і спосіб скоєння ними злочину, передбаченого ст. 187 ч. 4 КК України, - для незаконного заволодіння чужим майном на загальну суму 6 500,00 гривень обвинувачені обрали такий спосіб подолання можливого опору потерпілого як додавання до алкогольного напою психотропної речовини, яку вони заготували заздалегідь і мали при собі для реалізації злочинного умислу, при чому не виключали можливості настання небезпечних наслідків для життя потерпілого, хоча і не бажали настання його смерті.
За таких обставин апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність застосування до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 більш суворого покарання за  ст. 187 ч. 4 КК України, скасувавши вирок суду першої інстанції в цій частині та ухваливши новий вирок відповідно до ст. 420 ч. 1 п. 2 КПК України.
Призначаючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покарання, апеляційний суд     відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував тяжкість вчинених ними кримінальних правопорушень, які згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким та особливо тяжким злочинами, конкретні обставини і характер їх скоєння, дані про особу кожного з засуджених, зокрема: особу ОСОБА_1 , який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, нові кримінальні правопорушення у даній справі вчинив у період іспитового строку, призначеного йому попереднім вироком, не працює, суспільно-корисною працею не займається, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, перебуває у неофіційних шлюбних відносинах з             ОСОБА_6 , з якою виховує малолітню дитину, 2019 року народження, має ряд хронічних захворювань; особу ОСОБА_2 , який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, нові кримінальні правопорушення вчинив менше ніж через три місяці після звільнення з місць позбавлення волі, не працює, суспільно-корисною працею не займається, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений. Щире каяття визнано обставиною, що пом`якшує покарання засуджених, та рецидив злочинів як обставину, що обтяжує їх покарання. 
Врахувавши зазначені обставини у їх сукупності, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , кожному, за ст. 119 ч. 1 КК України покарання у виді та розмірі, визначеному судом першої інстанції, за ст. 187 ч. 4 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна та за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 ч. 1 КК України, застосувавши найбільш сприятливий спосіб поглинення покарань. Крім того, ОСОБА_1 вчинив нові злочини у даній справі в період іспитового строку, визначеного йому вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року, у зв`язку із чим йому апеляційним судом призначено остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України і частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком суду.
Обставини, на які є посилання в касаційних скаргах засуджених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та які, на їх думку, дають підстави для призначення їм покарання в мінімальних межах санкції ст. 187 ч. 4 КК України, належним чином були враховані апеляційним судом і їм була дана відповідна оцінка. 
Активного сприяння у розкритті злочинів як обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , апеляційним судом встановлено не було, не встановлювалась така обставина і судом першої інстанції, у зв`язку із чим доводи касаційних скарг в цій частині є необґрунтованими. 
Приймаючи рішення за доводами апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд виходив із встановлених судом першої інстанції обставин кримінального провадження щодо даних, які характеризують особи засуджених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки підстав, передбачених ст. 404 ч. 3 КПК України, для їх повторного дослідження судом апеляційної інстанції встановлено не було. Отже, доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 щодо недослідження апеляційним судом характеризуючих даних про його особу є необґрунтованими.  
Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_2 щодо недотримання апеляційним судом вимог ст. 56 ч. 3 КПК України, оскільки ці положення процесуального закону не зобов`язують апеляційний суд з`ясовувати думку потерпілої щодо призначеного покарання, а неявка потерпілої належним чином повідомленої про дату, час та місце судового засідання не є порушенням процесуального закону, оскільки участь потерпілої під час апеляційного розгляду не є обов`язковою та не свідчить про відсутність з її боку претензій до засудженого ОСОБА_2 , як він про це зазначає в касаційній скарзі та є припущенням засудженого. Крім того, потерпіла ОСОБА_7 брала участь в розгляді кримінального провадження судом першої інстанції та 13 травня 2021 року подала до Святошинського районного суду м. Києва заяву, в якій просила здійснити розгляд у її відсутність та висловила думку щодо призначення  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 покарання.
Призначене  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційним судом покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
Відсутність у вироку апеляційного суду рішення щодо початку строку відбування покарання та заліку досудового тримання під вартою не є порушенням вимог ст. 374 КПК України, як про це зазначає засуджений ОСОБА_2 у касаційній скарзі. Рішення щодо початку строку відбування покарання вирішене вироком суду першої інстанції, який в цій частині апеляційним судом не скасовувався та в цій частині вироком апеляційного суду вирок суду першої інстанції залишено без зміни. Щодо питання про залік досудового тримання під вартою, то воно в разі необхідності може бути вирішене  судом в порядку виконання вироку відповідно до ст.ст. 537, 539 КПК України за клопотанням засудженого, його захисника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.ст. 370, 420 КПК України. 
Підстав для пом`якшення засудженим  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 покарання за        ст. 187 ч. 4 КК України та остаточно призначеного кожному з них покарання за доводами їх касаційних скарг колегія суддів не знаходить. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення касаційних скарг засуджених  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та пом`якшення кожному із них покарання як за                 ст. 187 ч. 4 КК України, так і остаточного покарання , колегія суддів не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року щодо ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 залишити без зміни, а їх касаційні скарги - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_8 	ОСОБА_9	ОСОБА_10