Справа № 309/3496/20

П О С Т А Н О В А
іменем України
         07 грудня 2022 року м. Ужгород

                   Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Мацунича М. В., Собослоя Г. Г., 
за участю секретарки судового засідання Терпай С. М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 18 лютого 2021 року, повне судове рішення складено 18.02.2021, ухвалене суддею Піцуром Я. Я.,

у с т а н о в и в:
У грудні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Позов обґрунтований тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 28.02.2012. 
Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.
При укладенні договору сторони керувалися вимогами ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання).
Банк за укладеним договором свої зобов`язання з надання кредиту виконав повністю. Натомість, відповідачка ОСОБА_1 своїх зобов`язань належним чином не виконує, а саме не сплачує кредит і відсотки за користування ним унаслідок чого станом на 03.11.2020, а також з урахуванням Умов і Правил в редакції, що почала діяти з 01.03.2019, у неї перед банком виникла заборгованість у розмірі 49 946,35 грн, яка складається з 38 050,63 грн простроченого тіла кредиту та 11 895,72 грн прострочених відсотків. 
Посилаючись на наведені вище обставини банк просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 946,35 грн, яка складається з 38 050,63 грн простроченого тіла кредиту і 11 895,72 грн прострочених відсотків, а також 2 102 грн судових витрат по сплаті судового збору.
Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 18 лютого 2021 року у задоволенні цього позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено. 
Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального і матеріального права.
Скарга загалом мотивована тими же доводами, що наведені в позовній заяві, а також тим, що судом першої інстанції належним чином не враховано надані банком належні і допустимі докази щодо наявної у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором та які відповідачкою не спростовано. 
Зазначав апелянт, що кредитний договір між банком та відповідачкою був укладений в установленому законом порядку, а тому він є обов`язковим для виконання. Банк повністю був виконав свої зобов`язання за договором, однак ОСОБА_1 узяті на себе зобов`язання не виконала. З наявної в матеріалах справи анкети-заяви вбачається, що вона підписана відповідачкою, а відтак вона погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку щодо умов кредитування, їх зміст їй був зрозумілим та вона зобов`язалася в подальшому самостійно знайомитися з усіма змінами до них на сайті банку. 
Посилався банк і на те, що після підписання анкети-заяви відповідачці було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», на яку встановлено початковий кредитний ліміт. Відповідно до п. 2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.
Звертав увагу і на те, що до суду надавалась виписка по руху коштів, з якої слідує, що відповідачка після отримання картки користувалася кредитними коштами, здійснювала покупки, перекази, частково погашала заборгованість, а тому висловила свою згоду з формою договору та його умовами. До того ж банківська виписка має статус первинного документу, який містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідачки. 
З огляду на наведене апелянт просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задовольнити, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідачка ОСОБА_1 не скористалась.
У судовому засіданні представниця позивача-апелянта АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених у ній, просила її задовольнити, оскаржене рішення місцевого суду скасувати та позов задовольнити.
Представниця відповідачки ОСОБА_1 – адвокатеса Боклаганич Н.А. апеляційну скаргу банку не визнала, просила таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення місцевого суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю., представниці відповідачки ОСОБА_1 – адвокатеси Боклаганич Н.А., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
У частині 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України констатовано, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з тарифів та умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Судом установлено, що 28 лютого 2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указала свої анкетні дані, бажаний розмір кредитного ліміту за платіжною карткою кредитка «Універсальна» в сумі 1 000 грн, та в ній відсутніми є умови про відсоткову ставку за користування кредитом, а також порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань (а.с.15 і на звороті).
Як убачається з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» без номера і дати, відповідачці ОСОБА_1 було надано кредитні картки: - 28.02.2012 зі строком її дії до 01/16; - 27.01.2016 зі строком дії до 05/18; - 02.08.2017 зі строком дії до 05/21 (а.с.14).
Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 видно, що їй було 28.02.2012 установлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн, 27.03.2012 – 4 000 грн; 21.06.2012 – 5 300 грн, того ж дня було збільшено до 6 800 грн; 07.10.2014 – 2 000 грн; 27.10.2015 – 1 910 грн; 03.08.2017 – 0,00 грн; 10.11.2017 – 1 900 грн; 01.01.2018 – 4 000 грн; 06.02.2018 – 4 500 грн; 27.03.2018 - 7 500 грн; 01.05.2018 – 15 000 грн, того ж дня було зменшено до 13 000 грн, а потім до 10 000 грн; 02.06.2018 – 16 500 грн і в той же день було збільшено до 22 000 грн, а потім зменшено до 21 000 грн; 06.07.2018 – 25 000 грн; 14.09.2018 – 16 580 грн; 26.09.2018 – 14 570 грн; 18.11.2018 – 13 930 грн; 20.03.2019 – 13 260,80 грн; 22.03.2019 – 12 570 грн та 01.06.2020 – 0,00 гривень (а.с.13). 
У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі зазначеної вище анкети-заяви, додаючи при цьому до позову не підписані відповідачкою витяг з Умов і правил надання банківських послуг від 06.03.2010 № СП-2010-256 (а.с.17-41), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», з яких не вбачається, що саме ці тарифи діяли на час підписання ОСОБА_1 анкети-заяви від 28.02.2012, оскільки в них міститься посилання вже на зміну процентної ставки з 01.09.2014, зміну тарифів з 01.04.2015 (а.с.16), а також додано до позовної заяви розрахунок заборгованості і відповідну виписку за договором б/н станом на 05.11.2020 (а.с.4-12, 50-60), з якої слідує, що загальна сума заборгованості в розмірі 49 946,35 грн, яку банк просить стягнути з відповідачки на свою користь, фактично складається : 1) із заборгованості по відсотках із розрахунку : - 2,5% на місяць за кредитними операціями з 28.02.2012 до 01.09.2014; - 2,9% на місяць за кредитними операціями з 01.09.2014 до 31.03.2015; - 3,6% на місяць за кредитними операціями з 01.04.2015, а також : 2) щомісячної комісії за обслуговування в розмірі 20,00 грн; 3) пені; 4) штрафів; 5) щомісячних платежів за страховкою «Захист на кожен день» в розмірі 20,00 грн; 6) щомісячних страхових платежів за договором «Страхування кредитного ліміту» на загальну суму 3 239,06 грн; 7) щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка», що в сукупності не може складати заборгованість за простроченим тілом кредиту. 
Зважаючи на наведене, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ «ПРИВТАБАНК) в період із 28.02.2012 (підписання відповідачкою анкети-заяви) і до моменту звернення до суду з указаним позовом (22.12.2020), тобто кредитор-банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, їх розмір, у тому числі за рахунок кредитних коштів, їх збільшення в односторонньому порядку банком, а тому надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. 
Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг «Приватбанку» і що такі, на момент отримання позичальницею кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за рахунок кредитних коштів, унаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мало місце на дату нарахування процентів.
Підписана ОСОБА_1 анкета-заява від 28.02.2012, на яку посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містять таких умов, зокрема, як погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, як право банку в односторонньому порядку збільшувати з 30% річних відсоткову ставку за користування кредитом до 34,80% починаючи з 01.09.2014, до 43,20% починаючи з 01.04.2015, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідачки.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 28.02.2012, то станом на 03.11.2020 у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість у розмірі 49 946,35 грн, яка складається з 38 050,63 грн простроченого тіла кредиту і 11 895,72 грн прострочених відсотків.
Однак як слідує з розрахунку заборгованості відповідачки ОСОБА_1 станом на 30.09.2019 (а.с.10 на звороті), то нею було погашено заборгованість за поточним тілом кредиту у розмірі 83 984,77 грн, за простроченим тілом кредиту – 1 650,87 грн та 450 грн пені, що разом складає 86 085,64 грн, а станом на 03.11.2020 (а.с.12)  погашено заборгованість за поточним тілом кредиту у розмірі 4 998,20 грн, за простроченим тілом кредиту – 2 300,61 грн, за відсотками 10,16 грн та за простроченими відсотками 1 380,63 грн, а загалом нею було сплачено 94 775,24 грн, та при цьому в неї залишилася ще не погашеною перед банком заборгованість тіла кредиту у розмірі 38 050,63 грн і прострочених відсотків – 11 895,72 гривень (а.с.12), що свідчить про нарахування їй позивачем тіла кредиту поза межами установленого 06.07.2018 максимального кредитного ліміту (тіло кредиту) у розмірі 25 000 гривень, який відповідачка фактично погасила. 
Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а отже, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. 
Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 38 050,63 грн простроченого тіла кредиту і 11 895,72 грн прострочених відсотків є пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтованими і доведеними. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.
Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153 гривень (а.с.129) слід віднести за рахунок апелянта-позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК». 
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 18 лютого 2011 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 грудня 2022 року.

Суддя-доповідачка 

Судді