РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2022 року 
м. Рівне

Справа № 569/22011/18
Провадження № 22-ц/4815/1385/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,
суддів: Ковальчук Н.М.,
Хилевича С.В. 
секретар – Пиляй І.С.
учасники справи: 
позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», Товариство з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Оспанова Романа Олеговича представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер», на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2022 року, у складі судді Бердія М.А., у справі за позовом  ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Дяденчук Анатолій Іванович та ОСОБА_2 , від імені якої діяла ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги,
ВСТАНОВИВ:
В листопаді 2018 року ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Дяденчук А.І., звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер» про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними.
В травні 2021 року ОСОБА_2 , від імені якої діяла адвокат Лук`янчук В.С., звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер» про визнання договорів відступлення прав вимоги недійсними.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2021 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ..
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 липня 2021 року клопотання представника відповідача ТОВ «Прод Майстер» Оспанова Р.О. задоволено та об`єднано в одне провадження цивільну справу №569/22011/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Арма Факторинг», ТОВ «Прод Майстер» про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги та цивільну справу за позовом №569/10218/21 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Арма Факторинг», ТОВ «Прод Майстер», треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги за договором поруки, за договором іпотеки та за Генеральною кредитною угодою. Об`єднаній цивільній справі присвоєно № 569/22011/18.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в своїх позовних заявах просили суд визнати недійсним Договір відступлення права вимоги за Генеральною кредитною угодою № 014/89-07/560 від 28 вересня 2007 року, Кредитним договором №014/89-07/564 від 28.09.2007 року та Кредитним договором №014/89-07/1094/980 від 24.11.2009 року, укладений 16.12.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер». Визнати недійсним Договір про відступлення прав за договором поруки (№014/89-07/560/2 від 28.09.2007 року), укладений 16.12.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер». Визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки /014/89-07/560/1 від 28.09.2007 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер» 16 грудня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багдасаровою О.М., зареєстрований в реєстрі за №1557. Стягнути з відповідачів понесені ними судові витрати по справі.
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що спірні договори за своєю правовою природою є прихованим договором факторингу, який укладено без наявності у відповідача ТОВ «Прод Майстер» (фактора) відповідної ліцензії на надання фінансових послуг, отриманої за законодавством України, яка відповідно до закону є обов`язковою для надання фінансових послуг.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2022 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір відступлення права вимоги за Генеральною кредитною угодою №014/89-07/560 від 28 вересня 2007 року, Кредитним договором №014/89-07/564 від 28 вересня 2007 року та Кредитним договором №014/89- 07/1094/980 від 24 листопада 2009 року, укладений 16 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер».
Визнано недійсним договір відступлення прав за договором поруки (№014/89-07/560/2 від 28.09.2007 року), укладений 16 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер».
Визнано недійсним договір відступлення прав за договором іпотеки (014/89-07/560/1 від 28.09.2007 року), укладений 16 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Багдасаровою О.М., зареєстрований в реєстрі за №1557.
Вирішено питання по розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з укладенням оспорюваного договору про відступлення права вимоги, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на юридичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Фактично сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до юридичної особи. При цьому договір факторингу не може бути укладений між банком та юридичною особою (без ліцензії на надання фінансових послуг).
З апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції звернулось ТОВ «Прод Майстер», апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо правової природи договору про відступлення права вимоги оспорених договорів, попри те, що такі договори мають ознаки договору цесії, укладення яких не потребує наявності у сторін статусу фінансової установи. Також вказує, що позивачами не доведено, що оспореними договорами порушуються права чи інтереси позивачів. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовів в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Лук`янчук В.С., яка дії від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним та обґрунтованим та просить його залишити без змін.
Відповідач ТОВ «Арма Факторинг», треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до судового засідання суду апеляційної інстанції не з`явились про причини неявки не повідомили.
Представник позивачів  ОСОБА_1  та   ОСОБА_2 адвокат Лук`янчук В.С. до судового засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про відкладення розгляду справи, в зв`язку з участю у розгляді іншої справи у Рівненському міському суді, що була призначена до розгляду 21 листопада 2022 року на 9-00 годину 07 грудня 2022 року. Зважаючи на те, що представник позивачів належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи, яка була призначена ухвалою Рівненського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, скористалась правом надання відзиву на апеляційну скаргу, який буде врахований судом при ухваленні судового рішення, колегія суддів ухвалила розглядати справу відповідно до положень ч.2 статті 372 ЦПК України за відсутності осіб, що не з`явились в судове засідання.
Заслухавши доповідача, представників відповідача ТОВ «Прод Майстер», які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 28 вересня 2007 року укладено Генеральну кредитну угоду №014/89-07/560 за умовами якої банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених кредитними договорами, укладеними в рамках цієї Угоди і які є її невід`ємними частинами.
В пункті 1.2. Генеральної угоди сторонами передбачено, що загальний розмір позичкової заборгованості Позичальника на кожний день протягом цієї Угоди за наданими в її рамках кредитами не повинен перевищувати 1 900 000 (один мільйон дев`ятсот тисяч) гривень. Термін дії угоди встановлено до 27.09.2017 року.
Цього ж дня між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено в межах генеральної кредитної угоди №014/89-07/560 кредитний договір №014/89-07/564, за яким ОСОБА_1 надано кредит розмірі 1 900 000 гривень зі сплатою 12,5% річних строком до 27 вересня 2017 року включно з поверненням коштів відповідно до графіка погашення (додаток №1 до кредитного договору).
Також, 24 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в межах генеральної кредитної угоди №014/89-07/560 від 28.09.2009 року укладено кредитний договір №014/89-07/1094/980, за умовами якого позичальник сплачує залишок основної заборгованості за кредитом в розмірі 745 706 гривень зі сплатою 24% річних строком до 26.06.2015 року з поверненням коштів відповідно до графіка погашення (додаток №1 до кредитного договору).
На забезпечення генеральної кредитної угоди № 014/89-07/560 від 28.09.2007 року та укладених в її межах кредитних договорів, між ВВТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 014/89-07/560/1 від 28.09.2007 року (зі змінами від 27.06.2008 року; 24.11.2009 року).
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №014/89-07/560/2 від 28.09.2007 року (зі змінами від 27.06.2008 року), за умовами якого ОСОБА_2 є поручителем за зобов`язаннями Генеральної кредитної угоди №014/89-07/560 від 28.09.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .
Згідно рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року у справі №569/12316/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов задоволено повністю, зокрема в рахунок погашення 6 454 481,92 (шість мільйонів чотириста п`ятдесят чотири тисячі чотириста вісімдесят одна гривня 92 копійки) заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитними договорами №014/89-07/1094/980 від 24.11.2009 року та №014/89-07/564 від 28.09.2007 року, звернено стягнення на заставне згідно із договором іпотеки №014/89-07/560/1 від 28.09.2007 року таке нерухоме майно: цілісний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та такі земельні ділянки: площею 0,3115 га, кадастровий №5610100000:01:029:0549; площею 0,0687 га, кадастровий №5610100000:01:029:0555; площею 0,0346 га, кадастровий №5610100000:01:029:0532; площею 0,1840 га, кадастровий №5610100000:01:029:0533; площею 0,4571 га, кадастровий №5610100000:01:029:0534; площею 0,1231 га, кадастровий №5610100000:01:029:0535; площею 0,1130 га, кадастровий № 5610100000:01:029:0536; площею 0,1657 га, кадастровий №5610100000:01:029:0537; площею 0,0240 га, кадастровий №5610100000:01:012:0059; площею 0,0683 га, кадастровий 5610100000:01:012:0060.
16 грудня 2016 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Міжнародний інвестиційний банк» укладено договір факторингу, за умовами якого банком відступлено факторові право вимоги за:
- генеральною кредитною угодою № 014/89-07/5'60 від 28.09.2007 разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до неї;
- кредитним договором № 014/89-07/564 від 28.09.2007 разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього;
- кредитним договором № 014/89-07/1094/980 від 24.11.2009 разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього;
- договором іпотеки № 014/89-07/560/1 від 28.09.2007, разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього;
- договором поруки № 014/89-07/560/2 від 28.09.2007, разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього.
16 грудня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» (в договорі зазначено як Первісний кредитор, що набув права вимоги на підставі Договору комісії від 16 грудня 2016 року у Публічного акціонерного товариства «Міжнародний Інвестиційний банк», яке в свою чергу набуло права вимоги на підставі Договору факторингу від 16 грудня 2016 року у Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль») та Товариство з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер» укладено договір відступлення права вимоги за кредитними договорами :
- генеральна кредитна угода № 014/89-07/560 від 28.09.2007 разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до неї;
- кредитний договір № 014/89-07/564 від 28.09.2007 разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього;
- кредитний договір № 014/89-07/1094/980 від 24.11.2009 разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього;
- за договором іпотеки № 014/89-07/560/1 від 28.09.2007, разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього.
- за договором поруки № 014/89-07/560/2 від 28.09.2007, разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього.
16 грудня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» та ТОВ «Прод Майстер» також укладено договір відступлення прав за договором поруки №014/89-07/560/2 від 28.09.2007 року, що укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 
16 грудня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» та ТОВ «Прод Майстер» також укладено нотаріально посвідчений договір відступлення прав за договором іпотеки № 014/89-07/560/1 від 28.09.2007 року, разом з усіма змінами, доповненнями та додатковими угодами до нього.
Суд першої інстанції у своєму рішенні вдався до аналізу договору укладеного 16 грудня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» та Публічним акціонерним товариством «Міжнародний Інвестиційний банк», хоча позивачі не вказували на незаконність даного договору та на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» прав нового кредитора. Вказаний договір позивачами не оспорений.
Як слідує, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, майно, яким було забезпечено виконання вказаних кредитних договорів було відчужено за договорами купівлі-продажу, переважно в грудні 2017 року і на час розгляду справи судом першої інстанції належали на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , які були залучені судом першої інстанції до участі у справі як треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору (а.с.163-187, 205 т.3). 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнання оспорених договорів недійсними, суд першої інстанції дійшов висновку, що договори відступлення права вимоги по своїй правовій природі є договором факторингу. Колегія суддів не погоджується с таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Як зазначено у частині першій статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно зі статтею 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зазначено, що «Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.» (абз.50-53).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 948/393/20 (провадження № 61-17757св20) вказано, що «відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України».
Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.
ТОВ «Прод Майстер» не є фінансовою установою, що не заперечується відповідачами.
Відповідно до пункту 1 оспорюваного договору відступлення права вимоги в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає новому кредитору належне первісному кредитору право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Цей договір спрямований на врегулювання цивільних правовідносин, що виникають з приводу та у зв`язку з відступленням в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним в Україні законодавством, первісним кредитором новому кредитору права вимоги, належного первісному кредитору, в межах яких новий кредитор стає кредитором (набуває права кредитора) за кредитними договорами. За цим договором до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного та реального виконання зобов`язання по поверненню основної суми заборгованості по кредиту, нарахованих процентів за користування, комісій, неустойок та інших платежів, згідно кредитних договорів, в повному обсязі без будь-яких обмежень, у розмірі що вказується в розрахунку заборгованості (Додаток №1 до Договору), який є невід`ємною частиною даного договору, а також всі інші права, належні первісному кредитору згідно кредитних договорів. Відступлення права вимоги за договором іпотеки та договором поруки здійснюється сторонами на підставі окремо укладених Договору відступлення прав за договором іпотеки та Договору відступлення прав за договором поруки.
Пунктом 2 цього договору передбачено, що новий кредитор зобов`язаний перерахувати первісному кредитору на рахунок суму відшкодування (компенсації) за відступлення права вимоги за кредитними договорами в розмірі 1 820 000,00 гривень, в день підписання цього договору. Сума сплаченого відшкодування (компенсації), а також сума різниці між номінальною вартістю відступленого права вимоги за кредитними договорами та сумою сплаченого відшкодування (компенсації) не є платою/винагородою первісному кредитору за здійснене відступлення права вимоги.
Згідно з пунктом 5.3 цього договору новий кредитор після переходу до нього прав кредитора за кредитними договорами, договорами забезпечення користується цими правами на власний розсуд, в тому числі має право відступити право вимоги за кредитними договорами та/або договорами забезпечення будь-якій третій особі, розірвати кредитні договори та/або договори забезпечення тощо.
Пунктом 6 договору встановлено, що відступлення права вимоги від Первісного кредитора до Нового кредитора не є фінансовою послугою, в тому числі факторингом, в розумінні ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Податкового кодексу України, інших нормативно-правових актів, чинних на території України.
Аналіз змісту оспорюваного договору відступлення права вимоги свідчить про те, що він не містить умов про фінансування клієнта фактором, а тому відсутні підстави вважати даний правочин договором факторингу та для застосування положень статті 1083 ЦК України до спірних правовідносин.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової падати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 644/6431/17 (провадження № 61-36977св18).
Безпідставним є також висновок суду першої інстанції, що підтвердженням того, що укладений між ТОВ «Арма Факторинг» та ТОВ «Прод Майстер» оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу, є те, що уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором, ТОВ «Арма Факторинг» отримало фінансування у розмірі 1 820 000 гривень, а ТОВ «Прод Майстер», в свою чергу отримало права вимоги заборгованості в розмірі 6 454 481,92 гривень (згідно рішення Апеляційного суду Рівненської області від 06.12.2016 року у справі №569/12316/15-ц) в подальшому виставивши вимогу для позивачів, щодо сплати грошової вимоги в розмірі 7 244 767,07 гривень, та отримало право погашення заборгованості за рахунок звернення стягнення на заставне майно згідно договору іпотеки від 28.09.2007 року вартість якого на момент укладення вказаного договору становила 5 526 500 гривень.
Як вказано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) «Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.
 Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.
Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.»
Зважаючи на наведене, враховуючі висновки викладені в постановах Верховного Суду щодо застосування до спірних правовідносин відповідних норм права, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції, що оспорені договори відступлення права вимоги є договором факторингу. 
Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що оспореними договорами відступлення права вимоги не порушено права чи інтереси позивачів. Позивачі не оспорюють розмір боргових зобов`язань, а лише вказують на те, що ТОВ «Прод Майстер» не мало право укладати договір відступлення права вимоги, тому що він містить ознаки договору факторингу.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи оспорюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (див. постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17).
Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/12525/20, за результатами розгляду якої 15 вересня 2022 року ухвалено постанову в якій, крім іншого, вирішувалось питання можливості опорювання правочинів з реалізації майна заінтересованою особою, яка не є їх стороною. (п.141, 142, 147-148)
«Велика Палата Верховного Суду наголосила, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту (близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 23.02.2021 у справі № 359/3373/16-ц). Отже, задоволення заявленої позовної вимоги про визнання недійсним договору № 81/1 купівлі-продажу майнових прав у частині іпотечних договорів від 28.08.2014 № 2286 та від 18.11.2014 № 3181 не призведе до поновлення прав позивача.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що позов про визнання правочину недійсним є способом захисту прав позивача, а не способом захисту інтересу у правовій визначеності, на який вказує позивач. Натомість відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду інтерес позивача у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
Отже, за наявності вказаних обставин власник майна не позбавлений права звернутися з вимогою, зокрема, про визнання права іпотеки відсутнім і саме такий спосіб захисту може бути належним та ефективним у спірних правовідносинах. Однак вказане не означає, що позивач зобов`язаний використати цей спосіб захисту. Як Велика Палата Верховного Суду зазначила вище (пункти 115—118 цієї постанови), позивач є юридично захищеним.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).»
Крім того Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові від 15 вересня 2022 року не знайшла підстав для відступлення від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19.02.2020 у справі № 639/4836/17, від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17, щодо відсутності правових підстав для оспорювання правочинів з реалізації майна заінтересованою особою, яка не є їх стороною.  Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду зазначив, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням, чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме в такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. (п. 151-153)
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що  оспорені договори відступлення прав є договорами факторингу, крім того, позивачами не доведено, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсними оспорюваних договорів, так і недоведено порушення цими правочинами прав та інтересів позивачів, з огляду на те, що як договір про відступлення права вимоги так і договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги), а тому укладення одного чи іншого виду правочину не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов`язків, не погіршує його становища та не зачіпає його інтереси. Інших підстав недійсності оспорених договорів позивачі не доводили. 
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 червня 2021 року у справі № 648/3596/19.
Відповідно, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, щодо наявності підстав для задоволення позовів  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що за результатом апеляційного перегляду апеляційну скаргу ТОВ «Прод Майстер» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, на користь ТОВ «Прод Майстер» підлягає стягненню з позивачів судовий збір при зверненні з апеляційною скаргою в сумі 6200,20 гривень.
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, ст. 376, 382, 384 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ ,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Оспанова Романа Олеговича представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер» задовольнити. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 жовтня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позовів ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Дяденчук Анатолій Іванович та ОСОБА_2 , від імені якої діяла адвокат Лук`янчук Вікторія Сергіївнавідмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3100,10 гривні.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Прод Майстер» судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3100,10 гривні.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2022 року.

Головуючий І.В. Вейтас
Судді Н.М. Ковальчук
С. В. Хилевич