П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/11478/21	
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1  на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.01.2022 по справі № 420/11478/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити певні дії,-

                                          ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправними бездіяльність відповідача, щодо не нарахування та невиплати йому - ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця та невиплата середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому - ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно, із застосуванням місяця для обчислення споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, з урахуванням виплаченої суми індексації грошового забезпечення;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому - ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного  суду від 26.01.2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно, із застосуванням місяця для обчислення споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, з урахуванням виплаченої суми індексації грошового забезпечення.
Отже, предметом розгляду справи в суді першої інстанції було  визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та звільнений зі служби з виключенням зі списків особового складу наказом №160 від 24.07.2018 року та при звільнення відповідачем не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 по справі №420/5917/20 позовні вимоги щодо нарахування та виплати цієї індексації задоволені частково. Визнана протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
В рішенні суду визначено, що розрахунок індексації грошового забезпечення, у тому числі встановлення місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення (базового місяця), у відповідності до положень Порядку №1078 та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Порядок №1078), є компетенцією (дискреційною функцією) відповідача як органу, в якому позивач проходив службу.
На виконання рішення суду йому нарахована та згідно з платіжним дорученням №1432 від 16.12.2020 виплачена індексація у розмірі 4435,68грн.
Згідно зі ст.117 КЗпП України у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних йому сум у строки, визначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Оскільки він звільнений 24.07.2018, а  індексація не сплачена при звільненні, позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку, відповідно до вимог постанови КМУ від 08.02.1995 №100.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. Військова частина діяла в межах визначених повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства України. При розрахунку та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення військова частина НОМЕР_1 керувалась Постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів", якою були внесені зміни до Порядку №1078.
Представник відповідача вказав на необґрунтованість вимог позивача щодо виплати йому середньомісячного забезпечення, вважаючи, що положення КЗпП України регламентують трудові відносини, а тому не розповсюджуються на військовослужбовців, які проходять військову службу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 26 січня 2022 року позов ОСОБА_1 - частково задовольнив.
Визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку з ним при звільненні у розмірі 4000,00грн.
У задоволені решти позовних вимог - відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 не погоджується з рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апелянт просить його скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію зазначає, що Військова частина діяла в межах визначених повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства України та при розрахунку і виплаті позивачу індексації грошового забезпечення військова частина НОМЕР_1 керувалась Постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів", якою були внесені зміни до Порядку №1078.
Представник апелянта вказав на необґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо виплати йому середньомісячного забезпечення, вважаючи, що положення КЗпП України не розповсюджуються на військовослужбовців, які проходять військову службу.
Апелянт зазначає, що за правилами, які закріплені в статті 117 КЗпП України  немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 19.07.2008 по 24.07.2018 проходив службу у в/ч НОМЕР_1 .
Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 15.06.2018 року №38 позивача звільнено з військової служби у запас та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідно до пп "а" п.2 ч.5 ст.26 у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с.4-5). 
Позивач 06.07.2020 звернувся до суду з позовом  щодо не нарахування та невиплати йому індексація грошового забезпечення за період служби з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
В рішенні від 11.09.2020 по справі № 420/5917/20 судом зазначено, що розрахунок індексації грошового забезпечення, у тому числі встановлення місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації його грошового забезпечення (базового місяця), у відповідності до положень Порядку №1078 та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", є компетенцією (дискреційною функцією) відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і отримував грошове забезпечення. 
На виконання рішення суду позивачу нарахована та згідно з платіжним дорученням №1432 від 16.12.2020 виплачена індексація у розмірі 4435,68грн (а.с.28-29).
Позивач вважає, що з ним відповідач розрахувався із затримкою, а тому у відповідності до ст.ст.116,117 КЗпП України повинен понести відповідальність та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - з по 24.07.2018 року, у зв`язку цим позивач звернувся до адміністративного суду за захистом своїх прав та інтересів.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не здійснив нарахування та виплату всіх належних позивачу коштів - індексації грошового забезпечення при його звільненні 24.07.2018 року, отже у позивач має право на компенсацію за затримку розрахунку з ним при звільненні відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до абзацу 1 пункту 234 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), перед звільненням військовослужбовців уточняються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
Відповідно до абз.3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
В наказі про виключення зі списку особового складу та всіх видів забезпечення позивача не зазначено про виплату позивачу індексації грошового забезпечення. 
За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Разом з тим ст.116 КЗпП України   на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбаченіст.117 КЗпП України   , якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду  від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17 де зазначено, що аналізуючи застосування ст.ст.116,117 КЗпП України колегія дійшла до висновку, що цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що у даному випадку спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми Кодексу законів про працю України.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦКУ, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Враховуючи, що позивач був звільнений зі служби 24.07.2018, із заявою про нарахування та виплати індексації звернувся до відповідача лише в червні 2020 року, в липні 2020 року позивач звернувся до суду та Рішення суду від 11.09.2020 набрало законної сили 13.10.2020, на виконання рішення суду позивачу нарахована та виплачена індексація 16.12.2020 року, то суд першої інстанції правильно дійшов висновку про наявність підстав у позивача ОСОБА_1 на отримання компенсації за затримку розрахунку при звільненні.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог позивача, шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку починаючи з 24.07.2018 по день фактичного розрахунку та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу за затримку розрахунку при звільненні кошти у розмірі 4 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду першої інстанції стосовно виплати позивачу середньомісячного забезпечення, вважаючи, що положення КЗпП України не розповсюджуються на військовослужбовців, які проходять військову службу колегія суддів відхиляє оскільки спеціальне законодавство щодо проходження служби військовослужбовцями не регулює правовідносини щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми КЗпП України.
Аргументи апелянта про те, що Військова частина діяла в межах визначених повноважень та у відповідності до норм чинного законодавства України та при розрахунку і виплаті позивачу індексації грошового забезпечення військова частина НОМЕР_1 керувалась Постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів" не мають значення для даної справи, бо Ухвалою суду першої інстанції від 26.01.2021 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність відповідача, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення.
Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 частково підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2022 по справі №  420/11478/21- залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.