ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 686/2517/22
Провадження № 22-ц/4820/1865/22

Хмельницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І., секретар судового засідання Магера О.В.
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №686/2517/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2022 року (суддя Колієв С.А., повне судове рішення складено 15 червня 2022 року) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом, АТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) вказувало, що ОСОБА_1 звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписала Заяву №б/н від 24.10.2017 та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідачці було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування і обслуговування картрахунку, який в подальшому у зв`язку із отриманням ОСОБА_1 . Преміальної картки World Black Edition, було збільшено до 200000 грн. Позивач зазначав, що ним виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідачка не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із чим станом на 18.01.2022 виникла заборгованість у розмірі 173148,55 грн, з яких: 128073,15 – заборгованість за поточним тілом кредиту; 27976,70 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7635,65 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 9463,05 грн – заборгованість за простроченими відсотками. Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 173148,55 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 24.10.2017 станом на 18.01.2022 та судові витрати.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 29833 грн 84 коп заборгованості за кредитним договором №б/н від 24.10.2017 та 447 грн 50 коп витрат по оплаті судового збору. В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог, АТ КБ «Приватбанк» оскаржило його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Банк вказує, що відповідачкою було підписано паспорт споживчого кредиту, в якому остання особистим підписом підтвердила ознайомлення з основними умовами кредитування, а саме: тип кредиту; суму ліміту; строк договору та строк кредитування; спосіб та строк надання кредиту; процентну ставку та ін. Також, із виписки вбачається, що відповідачка не лише використовувала кредитні кошти, а й здійснювала платежі на часткове погашення заборгованості, у тому числі на погашення нарахованих відсотків за користування кредитом. Отже, ОСОБА_1 не лише отримала кредитну картку, а й визнала укладення кредитного договору та погодилася з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на виконання укладеного договору та його умов, в тому числі щодо сплати відсотків. Крім того, Банк зазначає, що відповідачкою 14.03.2021 було підписано Заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг, які містять умови щодо розміру відсоткової ставки, порядок погашення кредиту та ін. Також, апелянт вважає, що оскільки відповідачка ознайомилася з умовами кредитування щодо сплати відсотків шляхом підписання 02.08.2019 паспорта споживчого кредиту, тому у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати укладений кредитний договір безпроцентним. Поміж того, апелянт посилається на висновки Верховного Суду, викладених у постановах по справі № 753/10779/16 від 29.07.2020, по справі №755/7704/15 від 23.01.2018, по справі №159/2146/15 від 26.09.2018. 
Таким чином, Банк просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.
Положеннями ч. 2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Встановлено, що позивачем оскаржується рішення Хмельницького міськрайонного суду від 15 червня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог. В решті рішення сторонами не оскаржується.
Перевіривши матеріали справи, колегія судді вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.
Так, судом першої інстанції встановлено, що факт укладення між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») і ОСОБА_1 кредитного договору 24 жовтня 2017 року підтверджується письмовою Анкетою - заявою позичальника про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною уповноваженою Банком особою та відповідачкою, відповідно до якої остання погоджується, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.
       Також відповідачка засвідчила, що вона ознайомилася з Умовами та правилами надання банківських послуг (розміщені на офіційному сайті Приватбанку - www.privatbank.ua) та погоджується з ними і взяла на себе зобов`язання виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку (а.с.17).
Як слідує із довідки АТ КБ «Приватбанк» відповідачці за кредитним договором №б/н було надано кредитні картки: № НОМЕР_1 терміном дії до 05/14, № НОМЕР_2 терміном дії до 09/19, № НОМЕР_3 терміном дії до 07/22 (а.с.16).
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , останній 23.07.2019 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 100000 грн, який 27.09.2019 збільшився до 105000 грн, 21.10.2019 збільшився до 111500 грн, 23.10.2019 збільшився до 112500 грн, 05.11.2019 збільшився до 113500 грн, 15.01.2021 збільшився до 121000 грн, 22.01.2021 збільшився до 128000 грн, 19.02.2021 збільшився до 135000 грн, 16.03.2021 збільшився до 140000 грн, 23.03.2021 збільшився до 145000 грн, 09.04.2021 збільшився до 150000 грн (а.с.15).
З виписки за договором №б/н за період з 09.06.2010-19.01.2022 вбачається, що ОСОБА_1 отримувала кредитні кошти та користувалася ними, періодично погашаючи заборгованість (а.с. 86-117).
За розрахунками Банку, доданим до позову, станом на 18.01.2022 відповідачка має кредитну заборгованість в розмірі 173148,55 грн, із них: 156049,85 грн - заборгованість за тілом кредиту, з яких: 128073,15 грн – заборгованість за поточним тілом кредиту, 27976,70 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 7635,65 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 9463,05 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.7-14).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Як передбачено ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Із положень ч. 1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою (п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ).
Відповідно до ч. 1 ст.6 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) прізвище, ім`я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Стягуючи з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 29833,84 грн, Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області врахував доведеність факту отримання позичальником кредитних коштів та неналежного виконання останньою своїх зобов`язань.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог апеляційним судом не переглядається, адже учасниками справи не оскаржується.
Також, відмовляючи у стягненні заборгованості за кредитом в розмірі 126216,01 грн (156049,85 грн (заявлений позивачем розмір заборгованості за кредитом) – 29833,84 грн (розмір кредитної заборгованості, що стягнутий судом)) та в частині відмови у стягненні 7635,65 грн заборгованості за нарахованими відсотками і 9463,05 грн заборгованості за простроченими відсотками, суд виходив із недоведеності наявності такої заборгованості позичальника та недоведеності узгодження сторонами кредитного договору такої істотної умови договору, як розмір відсотків за користування кредитними коштами.
З огляду на наведене, предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідачки 126216,01 грн заборгованості за кредитом та 17098,70 грн заборгованості за відсотками.
Судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в розмірі 126216,01 грн та заборгованості за відсотками відповідає вимогам чинного законодавства.
Суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем не доведено узгодження між сторонами договору №б/н від 24.10.2017 таких істотних умов, як суму кредиту та розмір відсотків за користування кредитними коштами, так і порядок їх нарахування та сплати, адже підписана відповідачкою ОСОБА_1 . Анкета-заява від 24.10.2017 не містить узгодженої сторонами договору ні суми кредиту, ні розміру процентної ставки за користування кредитними коштами (а.с.17).
При цьому, матеріали справи не містять належних доказів, що саме з цією редакцією Витягу з Умов та правил надання банківських послуг та Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що додані до матеріалів справи (а.с. 22-77) ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк.
А тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що витяг з Умов та правила надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. 
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді Анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
І тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору Банком було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із відповідачкою саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У зв`язку з цим до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), яка згідно з ч. 4 ст.263 ЦПК України має враховуватися нижчестоящими судами при застосуванні норм права.
І з огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. 634 ЦК України щодо укладення між сторонами договору і узгодження його умов та порушення судом норм процесуального права в частині допущення неповноти судового розгляду і невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи є такими, що не заслуговують на увагу.
Проте, як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17), якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
Провівши власний розрахунок, суд першої інстанції вірно констатував, що сума фактично отриманих відповідачкою коштів у Банку склала 638699,55 грн, а позичальником повернуто кошти в сумі 468359,90 грн. При цьому Банком, починаючи з вересня 2018 року було проведено списання з карткового рахунку ОСОБА_1  комісії за обслуговування картки, нарахованих процентів за користування кредитом на загальну суму 140505,81 грн, внаслідок чого відбулося збільшення заборгованості за кредитом на вказану суму. Таким чином, на дату звернення позивача до суду у ОСОБА_1  перед Банком була наявна заборгованість з фактично отриманих та неповернутих коштів у розмірі  29833,84 грн (638699,55 грн (усього нарахованих витрат) - 468359,90 грн (загальний розмір надходжень) - 140505,81 грн (сума нарахованих та списаних відсотків за використання кредитного ліміту та щомісячної комісії за обслуговування картки)). І розмір зазначених сум апелянтом не оспорюється.
З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі та не встановлення судом першої інстанції дійсних обставин справи є голослівними.
Аргументи апелянта про те, що сторони узгодили розмір відсоткової ставки в паспорті споживчого кредиту, який підписала відповідачка на законність оскаржуваного рішення не впливають. Адже, суд першої інстанції пришов до вірного висновку про те, що паспорт споживчого кредиту, що підписаний кредитодавцем і споживачем (а.с.18-21) містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту і передує відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» укладенню кредитного договору з позичальником, так як передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача.
Крім того, паспорт споживчого кредиту містить застереження, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо. Також вказано, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною лише до 17.08.2019.
А тому, паспорт споживчого кредиту не містить відомостей про те, які саме із зазначених у ньому умов: відновлювальна кредитна лінія шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці до 50000 грн, до 75000 грн, до 100000 грн, до 200000 грн, до 300000 грн, до 400000 грн чи до 800000 грн, яка процентна ставка за межами пільгового періоду, відсотків річних 43,2%, 42% чи 37,2% були прийняті відповідачкою.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надану позивачем копію паспорту споживчого кредиту від 02.08.2019, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність законних підстав для стягнення із відповідачки заборгованості по простроченим відсоткам за місячною процентною ставкою за період з 01.02.2019 по 31.07.2020 в розмірі 3,60% та за період з 01.08.2020 по 31.10.2021 в розмірі 3,50%, оскільки ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, адже в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що викладений у постанові від 23 травня 2022 року по справі №393/126/20 (провадження № 61-14545сво20), який в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин має бути врахований судом.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка була ознайомлена з умовами кредитування, адже нею 14.03.2021 було підписано Заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг, яка містить умови щодо розміру відсоткової ставки, порядок погашення кредиту та ін., що є належним доказом зазначених обставин, судова колегія вважає їх безпідставними, адже зазначений доказ в порушення вимог ст. 83 ЦПК України не був поданий до суду першої інстанції. А згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини 2,3 статті 367 ЦПК України).
Доказів щодо неможливості подання Банком Заяви про приєднання до Умов та правил надання послуг, з причин що об`єктивно не залежали від нього, до суду першої інстанції, матеріали справи не містять, апелянтом до апеляційної скарги теж не надано.
Оцінюючи посилання в апеляційній скарзі на положення ст. 1048 ЦК України, судова колегія вважає їх голослівними, адже у суду відсутні достатні економічні знання для визначення суми відсотків відповідно до ст. 1048 ЦК України, враховуючи періодичність отримання відповідачкою та повернення останньою коштів, а Банком не заявлялися вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості по простроченим відсотками саме на підставі ст. 1048 ЦК України та у розмірі, що визначений положеннями частини першої цієї статті і не заявлялися клопотання про приєднання до матеріалів справи відповідних розрахунків, а відповідно до положень цивільного процесуального кодексу сторони користуються своїми процесуальними правами на власний розсуд.
Також, Банк в апеляційній скарзі вказує на незастосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 29.07.2020 по справі №753/10779/16-ц, але вона не може бути прийнята до уваги, оскільки обставини у цих справах не є подібними: у вказаній справі предметом позову було визнання недійсним кредитного договору, застосування реституції, зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» вчинити дії по зарахуванню коштів в рахунок виконання зобов`язань позичальника по поверненню грошових коштів та стягнути моральну шкоду, а у цій справі предметом позову є стягнення заборгованості по кредитному договору.
Не заслуговують на увагу посилання апелянта на правові висновки, що викладені Верховним Судом у постановах від 23.01.2018 в справі №755/7704/15-ц, від 26.09.2018 в справі №159/2146/15-ц та від 22.07.2020 в справі №189/2109/18, адже судом у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України надано оцінку виписці по рахунку та розрахункам заборгованості за договором №б/н від 24.10.2017, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 станом на 18.01.2022 в сукупності із іншими письмовими доказами і в мотивувальній частині оскаржуваного рішення викладено обґрунтований розрахунок. Разом з тим, Банком на спростування розрахунку суду не надано свого розрахунку чи інших доказів, які б давали підстави для встановлення наявності заборгованості та її розміру. І ці доводи апеляції зводяться до словесної незгоди апелянта із оцінкою доказів, висновком та проведеним судом розрахунком.
Зважаючи на вищенаведене, судова колегія вважає, що вирішуючи спір на підставі наданих позивачем доказів, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 16 грудня 2022 року.

Судді                                                         А.П. Корніюк
І.В. П`єнта
О.І.Талалай