Справа № 369/3445/21                                                                                                        Головуючий в суді І інстанції Фінагеєва І.О.
Провадження № 22-ц/824/6422/2022                                                                                      Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 вересня 2022 року                                                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого – Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 21 березня 2003 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. 29 січня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. За час спільного сімейного життя, як подружжя була придбана квартира, а саме: кв. АДРЕСА_1 .
Вказувала, що у добровільному порядку шляхом домовленості між позивачем та відповідачем поділити спільне нажите майно не вбачається, через, що позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом про поділ спільного майна подружжя.
Просила суд визнати за нею право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з однокімнатної квартири, загальна площа якої складає 38,8 кв. м. ( реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 317714032224). Стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2021 року позов задоволено частково. 
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
Обґрунтовувала доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не врахував, що разом з нею у спірній квартирі проживають неповнолітні діти, а тому розмір її частки у спірній квартирі має бути збільшено та визнано за нею право власності на квартиру.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, застосувавши презумпцію спільної сумісної власності подружжя, виходив з того, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, позивач не надала належних доказів вкладання особистих коштів в купівлю спірної квартири, факту ухилення відповідача від виховання спільних дітей, а тому, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, слід визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого виконком Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області (а.с.15).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.01.2020 року шлюб сторонами було розірвано (а.с.16-17).
Від шлюбу сторони мають спільних дітей ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с.18).
Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що власником квартири загальною площею 38,8 кв.м., житловою площею 19,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, серії та номер: 488, виданий 07.04.2014 року, видавник: ПН Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Деребера Т.О (а.с.19).
Згідно довідки №4136 від 12.08.2020 року позивач та відповідач разом з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.24).
Згідно довідки Києво-Святошинського районного відділу ДВС ЦМУМЮ (м. Київ) від 06.07.2021 року, в ОСОБА_2 станом на 06.07.2021 року заборгованість по сплаті аліментів згідно виконавчого листа №369/14429/19 виданого 17.06.2020 Києво-Святошинським районним судом Київської області – відсутня (а.с.91).
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Із роз`яснень, викладених у п. 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).
Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних частинах.  
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд мав відступити від принципу рівності часток подружжя, оцінюються колегією суддів критично, оскільки позивачем не доведено належними доказами згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України наявності підстав для такого збільшення, встановлених ст. 70 СК України.
Посилання апелянта на те, що з нею у спірній квартирі проживають неповнолітні діти, також оцінюються колегією суддів критично, позаяк нею не доведено, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а відтак вказане не може бути підставою для збільшення її частки у спільній сумісній власності подружжя.
Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд –
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2021 року – без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                     Судді: