ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

28 вересня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/2254/19
Головуючий у першій інстанції – Логвіна Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/724/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді:  Мамонової О.Є.,
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.
із секретарем: Шкарупою Ю.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником – адвокатом Дмитришиним Андрієм Володимировичем, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 лютого 2022 року (повний текст рішення складено 05.05.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності, 

                                       У С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області (далі  по тексту – Чернігівської РДА Чернігівської області) Пінчука І.Ю., Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі по тексту – банк) про:
- визнання неправомірними дій державного реєстратора Чернігівської РДА Чернігівської області Пінчука І.Ю. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45423963 від 08.02.2019 08:50:32 та внесення запису про проведену державну реєстрацію права власності № 30197490, дата, час державної реєстрації – 05.02.2019 09:52:38 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
- скасування рішення державного реєстратора Чернігівської РДА Чернігівської області Пінчука І.Ю. про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45423963 від 08.02.2019 08:50:32 та запису про проведену державну реєстрацію права власності № 30197490, дата, час державної реєстрації – 05.02.2019 09:52:38 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
- визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.
Позов обґрунтовувала тим, що 25.04.2008 між нею та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», був укладений іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 стала майновим поручителем  колишнього чоловіка – ОСОБА_2 та нею була передана в іпотеку належна їй на праві власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1 .
З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.02.2019 позивачці стало відомо, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» на підставі рішення державного реєстратора Чернігівської РДА Чернігівської області Пінчука І.Ю. від 08.02.2019 за №45423963, яке вважає неправомірним, оскільки:
- банк порушив положення Закону України «Про іпотеку» та не врахував, що наразі діє мораторій на стягнення майна громадян України відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;
- рішення про державну реєстрацію права власності за банком порушує права неповнолітньої дитини – її сина, який зареєстрований та постійно проживає разом з нею у спірній квартирі; 
- в порушення вимог Закону України «Про іпотеку», між позивачкою та банком не було укладено договору про задоволення вимог іпотекодержателя, Іпотечний договір від 25.04.2008 не міг бути підставою для реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк», оскільки, він не передбачає порядку визначення вартості майна та способи обміну повідомленнями між сторонами договору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.04.2019 позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Скасовано рішення державного реєстратора Чернігівської РДА Чернігівської області Пінчука І.Ю. про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45423963 від 08.02.2019 08:50:32 та запис про проведену державну реєстрацію права власності № 30197490, дата, час державної реєстрації – 05.02.2019 09:52:38 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
В решті вимог відмовлено.
Стягнуто з АТ «Укрсоцбанк» на користь позивачки 384,20 грн у відшкодування судових витрат.

Протокольною ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 20.01.2021 замінено АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника – АТ «Альфа-Банк» (а.с. 46-47 т. 2).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03.03.2021 апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») на зазначене рішення суду залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.04.2019 - залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось з касаційною скаргою, яка за наслідками перегляду вказаних судових рішень, задоволена частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.04.2019 та постанова  Чернігівського апеляційного суду від 03.03.2021 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Чернігівської РДА Чернігівської області Пінчука І.Ю. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45423963 від 08.02.2019 08:50:32 та запису про проведену державну реєстрацію права власності № 30197490, дата, час державної реєстрації – 05.02.2019 09:52:38 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.04.2019 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03.03.2021 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», про скасування рішення державного реєстратора Чернігівської РДА Чернігівської області Пінчука І.Ю. про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45423963 від 08.02.2019 08:50:32 та запису про проведену державну реєстрацію права власності № 30197490, дата, час державної реєстрації – 05.02.2019 09:52:38 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та судових витрат скасовано. 
Справу в зазначеній частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді, Деснянський районний суд м. Чернігова 15.02.2022 ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», про скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 08.02.2019 та запису про проведену державну реєстрацію права власності від 05.02.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнання права власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.02.2022 та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неповне встановлення судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права.
Позивачка зазначає, що суд не надав належної правової оцінки довідці Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 26.06.2019 № 2093, згідно якої вона і її син зареєстровані у спірній квартирі, а тому висновок суду про ненадання доказів про те, що спірна квартира є її єдиним місцем проживання з неповнолітньою дитиною вважає помилковим. Крім того, факт відсутності іншого житла, відповідачем не заперечувався.
Указує, що суд взяв до уваги письмові заяви ОСОБА_3 і ОСОБА_2 до Голови правління ПАТ «Укрсоцбанк» на добровільну реалізацію квартири, проте, не спростував її аргументи про те, що ці заяви не можуть бути належними доказами, оскільки, виходячи з їх змісту дозвіл міг бути наданий лише на реалізацію квартири банком, тобто на продаж, кошти від якого могли бути зараховані на погашення заборгованості по кредитному договору, а залишок повернутий у власність позивачки. 

У відзиві на апеляційну скаргу Акціонерне товариство «Альфа-Банк» просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позивачкою була надана письмова згода на відчуження квартири в рахунок погашення боргу за кредитним договором, у зв`язку з чим, відсутні будь-які порушення відповідачем Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Вважає, що позивачкою не доведено того, що квартира, на яку було зареєстровано право власності за банком, є її єдиним житлом.

Вислухавши суддю – доповідача, заслухавши пояснення представника позивачки – адвоката Дмитришина А.В., який просив задовольнити апеляційну скаргу, представника банку ОСОБА_4 , який просив залишити в силі рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно частини 4 статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, взявши до уваги письмову заяву позивачки та письмову заяву ОСОБА_2 до Голови правління ПАТ «Укрсоцбанк» на добровільну реалізацію квартири, переданої в іпотеку, виходив з того, що позивачка не довела свої позовні вимоги, зокрема, що спірна квартира є єдиним її місцем проживання з неповнолітньою дитиною. 
З висновком районного суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позову апеляційний суд погоджується, але зазначеного суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів.

Судом встановлено, що 25.04.2008 між ОСОБА_5 і АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено іпотечний договір, за умовами якого позивачка виступила майновим поручителем ОСОБА_2 , та нею була передана в іпотеку однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28,8 кв.м і належить їй на праві власності (а. с. 10-17 т. 1).
У пункті 4.5 іпотечного договору від 25.04.2008 передбачено, що іпотекодержатель має право за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: на підставі рішення суду (п/п 4.5.1); на підставі виконавчого напису нотаріуса (п/п 4.5.2); шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п/п 4.5.3); шляхом продажу предмета іпотеки іпотеко держателем від свого імені будь-якій особі – покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (п/п 4.5.4); шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (п/п 4.5.5).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.01.2014 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 18-19 т. 1).
05.09.2014 ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на ОСОБА_8 (а. с. 20 т. 1).
23.08.2017 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали письмові заяви до Голови правління ПАТ «Укрсоцбанк» на добровільну реалізацію нерухомого майна, переданого в іпотеку, а саме, квартири АДРЕСА_1 . Вказане майно останні згідно з поданими заявами передають банку на продаж з метою погашення заборгованості за кредитним договором №985/08-040 від 25.04.2008 (а. с. 58-59 т. 1). Також, ОСОБА_1 повідомила банк, що має малолітню дитину – сина ОСОБА_9 , 2007 року народження, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою КП «Новозаводське» № 620 від 21.04.2021 (а.с. 60-61 т. 1).
Матеріали справи містять копію повідомлення АТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 17.10.2018 № 88/18, направленого АТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та надано копії вкладень у цінний лист та реєстр відправлень даних повідомлень (а.с. 86-94 т. 1).
Також, матеріали справи містять копію заяви АТ «Укрсоцбанк» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , відомості з бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав, копію рішення державного реєстратора Пінчука І.Ю. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08.02.2019; докази направлення на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 повідомлення про звернення стягнення, з яких вбачається, що боржники особисто не отримали повідомлення (а.с. 71-72 т. 1).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.02.2019 (а.с. 73-74 т. 1) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була передана позивачкою в іпотеку, зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк». Підставою для внесення відповідного запису до реєстру стало рішення державного реєстратора Чернігівської РДА Чернігівської області Пінчука І.Ю. від 08.02.2019 за №45423963 (а.с. 75 т. 1).
Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 26.02.2019 № 2093 позивачка та її син зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 21 т. 1).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями  статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).
За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.
У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.
Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.
Спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням боржником ОСОБА_2 укладеного з банком кредитного договору утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором банк звернув стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке за банком зареєстроване державним реєстратором.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі  статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).
Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним – Законом № 898-ІV «Про іпотеку».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У частині першій статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно з положеннями частин 1-3 статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього  Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що в порушення вимог Закону України «Про іпотеку», між позивачкою та банком не було укладено договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а іпотечний договір від 25.04.2008 не міг бути підставою для реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк», оскільки, він не передбачає порядку визначення вартості майна та способи обміну повідомленнями між сторонами договору.
За пунктами 2.4.3, 2.4.4 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання позичальником хоча б одного із своїх обов`язків, встановлених згідно з п. п. 2.1.1-2.1.11 цього договору, вимагати дострокового виконання позичальником основного зобов`язання, а у разі його невиконання – задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Іпотекодержатель має право за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, відповідно до чинного законодавства України задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги; у разі виникнення права звернення стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України (п. 2.4.6, 2.4.7 іпотечного договору). 
Згідно пункту 4.5.3 іпотечного договору іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань  в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до частини 1 статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.
Так, на підставі іпотечного договору, яке містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, 08.02.2019 державним реєстратором Чернігівської РДА Чернігівської області Пінчуком І.Ю. прийнято оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) та вчинено запис про проведену державну реєстрацію права власності № 30197490 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (предмет іпотеки) за АТ «Укрсоцбанк».
Відповідно до частини другої статті 37 Закону № 898-IV рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 від 25.12.2015.
Пунктами 6, 7 Порядку № 1127 передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.
Відповідно до пункту 12 Порядку № 1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
Згідно з пунктами 18, 23 Порядку № 1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
У частині першій статті 24 Закону № 1952-IV перелічено підстави для відмови  у державній реєстрації прав та їх обтяжень.
За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону № 1952-IV).
Також у статті 24 Закону № 1952-IV визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).
При цьому, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто, рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (п. 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).
Задоволення  позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.
Такі позовні вимоги  ОСОБА_1 у даній справі не були заявлені, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, замість скасування неналежного рішення та запису про проведену державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).
У постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата  Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
Підстави припинення іпотеки передбачені у статті 17 Закону № 898-IV. Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
З позовної заяви вбачається, що позивачка вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляє, не спростовує невиконання боржником ОСОБА_2 умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Відповідно до умов укладеного нею іпотечного договору, який нею не оспорено ні в цілому, ні в частині, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтю 37 Закону № 898-IV.
ОСОБА_1 у своєму позові заявляє, що її права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за банком та внесенням запису за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості.
З урахуванням встановлених обставин справи, а саме наявності невиконаного ОСОБА_2 основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, умови якого позивачкою не оспорюються, колегія суддів вважає, що права позивачки не порушені, оскільки, державна реєстрація права власності за банком була проведена з метою забезпечення прав іпотекодержателя.
Заявлені позивачкою вимоги про визнання неправомірними дій  державного реєстратора щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень та внесення запису про проведену державну реєстрацію права власності; скасування цього рішення та запису про проведену державну реєстрацію права власності та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не впливають і не можуть вплинути на права позивачки щодо права на предмет іпотеки та взагалі не є належним способом захисту порушеного права. 
Позовні вимоги про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки мають похідний характер.
Саме з цих підстав суд першої інстанції і повинен був відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Обрання позивачкою неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові, що обумовлює відсутність необхідності надавати оцінку іншим доводам позовної заяви та апеляційної скарги.  
Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 лютого 2022 року – зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – адвокатом Дмитришиним Андрієм Володимировичем, задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 лютого 2022 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 03.10.2022.

Головуюча                                                                           О.Є. Мамонова

Судді:                                                                                   Н.В. Висоцька 

                                                                                             Н.В. Шитченко