ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року	Львів	Справа № 260/1851/22 пров. № А/857/10476/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Довгополова О.М., Ільчишин Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року (суддя – Калинич Я.М., час ухвалення – не зазначено., місце ухвалення – м. Ужгород, дата складання повного тексту – не зазначена), 
в адміністративній справі №260/1851/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,       

                                                                встановив: 

У травні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати бездіяльність уповноважених осіб військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби незаконною; 2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби. 
Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, подав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.06.2022 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що підставою для прийняття рішення про звільнення є саме п.п.г п.2 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). Також зазначає, що позивач є засновником та директором ТОВ «НВК «Вітус», яке є виробником пружинної продукції, яка має значний вплив на задоволення нагальних потреб сектору безпеки і оборони, а також населення в умовах воєнного стану. Підприємство займається виготовленням продукції стратегічного значення. Наказом Мінекономіки №604-22 від 29.03.2022 позивача було заброньовано на період мобілізації та на воєнний час та надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації строком на 6 місяців. Перед прийняттям рішення щодо бронювання, Міністерство економіки України здійснювало заходи щодо перевірки позивача, в тому числі узгоджуючи відомості та дані з Міністерством оборони України. Станом на дату бронювання ОСОБА_1 вже був призваний на військову службу. Військово-облікова спеціальність позивача є діловод (901074), яка не відноситься до дефіцитних спеціальностей. Вважає апелянт, що суд першої інстанції лише процитував вжиті позивачем заходи з позову, проте неповно з`ясував процедуру звільнення та рішення, яке повинен був прийняти командир військової частини з посиланням на норми права. Все це призвело до неповного з`ясування обставин справи та, як наслідок, прийняття рішення про відмову в задоволенні позову. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить скасувати оскаржене рішення суду від 30.06.2022 року та ухвали нове рішення про задоволення позову повністю. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає про її необґрунтованість.  Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову. Просить суд залишити апеляційну без задоволення, а оскаржене рішення суду залишити без змін. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають, з урахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є засновником та директором товариства з обмеженою відповідальністю “НВК “Вітус”. 
Наказом командира військової частини (по стройовій частині) від 14 березня 2022 року за №7 солдата запасу ОСОБА_1 призначено водієм 1 відділення 5 взводу охорони 3 роти охорони 1 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 (а.с. 118). 
17 березня 2022 року ОСОБА_1 прийняв військову присягу. 
Наказом Міністерства економіки України від 29 березня 2022 року за №604-22 “Про бронювання військовозобов`язаних за ПрАТ “Українська міжбанківська валютна біржа”, АТ “Українські енергетичні машини”, ТОВ “Співдружність Авіа Буд”, НВК “ВІТУС”, ТОВ “Медіко” та ТОВ “Смарт Майнінг”” зокрема заброньовано НВК “ВІТУС” на період мобілізації та на воєнний час військовозобов`язаних, які працюють у зазначених суб`єктів господарювання, за списком, наданим Мінекономіки, крім військовозобов`язаних, які мають дефіцитні для Збройних Сил України військово-облікові спеціальності згідно листа Міністерства оборони України від 11.03.2022 №220/1469, а також громадян України, які не проходили військову службу, згідно листа Міністерства оборони України від 27.03.2022 №220/1960. Також надано заброньованим відстрочку на військову службу під час мобілізації на 6 місяців (а.с. 11-13). 
08 квітня 2022 року ОСОБА_1 було подано звернення до Адміністрації державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України щодо звільнення з військової служби у зв`язку з бронюванням та виконання наказу Мінекономіки №604-22 від 29.03.2022 року. 
22 квітня 2022 року адвокатом Лискою П.О. в інтересах ОСОБА_1 були подані заяви на ім`я Командира військової частини НОМЕР_1 , Командира військової частини НОМЕР_2 , Міністра оборони України ОСОБА_2 , Військового комісара Виноградівського районного комісаріату, Першого віце-прем`єр міністра України, Міністра економіки України ОСОБА_3 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та фактичного виконання Наказу Міністерства економіки України за №604-22 від 29.03.2022 року (а.с. 14-25). 
27 квітня 2022 року адвокатом Лиска П.О. інтересах ОСОБА_1 була подана заява до ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та фактичного виконання Наказу Міністерства економіки України за №604-22 від 29.03.2022 року (а.с. 80). 
04 травня 2022 року на електронну пошту адвоката Лиски П.О. надійшов лист (відповідь) ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.05.2022 року за №3060 на заяву в адвоката ОСОБА_4 від 27.04.2022 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та фактичного виконання Наказу Мінекономіки №604-22 від 29.03.2022 року. У своїй відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 пропонує з порушеного у заяві питання звернутися до командування в/ч, де проходить службу військовослужбовець ОСОБА_1 (а.с. 66). 
06 травня 2022 року ОСОБА_1 отримав лист (відповідь) Адміністрації державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України. Із змісту якої вбачається, що Адміністрація державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України відмовляє у звільненні ОСОБА_1 з військової служби. 
Також, 11 травня 2022 року на електронну пошту адвоката Лиски П.О. надійшов лист (відповідь) військової частини НОМЕР_1 за №422 на заяву адвоката Лиски П.О. від 27.04.2022 року про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та фактичного виконання Наказу Мінекономіки №604-22 від 29.03.2022 року. Із змісту відповіді вбачається, що питання надання відстрочки від призову під час мобілізації у воєнний час є виключною компетенцією районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. Військова частина НОМЕР_1 пропонує з порушеного у заяві питання звернутися безпосередньо до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 61). 
12 травня 2022 року представником позивача було подано повторну заяву на ім`я Командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та фактичного виконання Наказу Мінекономіки №604-22 від 29.03.2022 року (а.с. 62). 
13 травня 2022 року на електронну пошту представника позивача надійшов лист (відповідь) військової частини НОМЕР_1 №494 на заяву адвоката Лиски П.О. про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та фактичного виконання Наказу Мінекономіки №604-22 від 29.03.2022 року. Із змісту відповіді вбачається, що військова частина НОМЕР_1 відмовляє у звільненні ОСОБА_1 з військової служби. Також зазначає, що чинним законодавством не передбачено звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять службу за призовом під час мобілізації, на підставі бронювання, наданого після їх призову (а.с. 84). 
22 травня 2022 року на електронну пошту адвоката Лиски П.О. надійшов лист (відповідь) від Адміністрації державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України щодо звільнення від військової служби у зв`язку з бронюванням та виконання наказу Мінекономіки від Наказу Мінекономіки №604-22 від 29.03.2022 року. Із змісту відповіді вбачається, що Адміністрація державної спеціальної служби транспорту Міністерства оборони України вважає що на цей час відсутні правові підстави для звільнення громадянина ОСОБА_1 з військової служби (а.с. 88). 
Вважаючи бездіяльність відповідача військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення позивача з військової служби незаконною, позивач звернувся із цим позовом до адміністративного суду. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду не встановлено обставини щодо порушення відповідачем законних прав, свобод та інтересів позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах суд першої інстанції обґрунтовано керувався наступним. 
Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. 
Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. 
Згідно Указу Президента України №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” постановлено ввести в Україні воєнний стан. 
Закон України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” від 21.10.1993 №3543-XII (далі – Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів. 
Статтею 1 Закону №3543-XII встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. 
Згідно із ч.2 ст.4 Закону №3543-XII, загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій. 
У відповідності до частин 5 та 6 статті 4 Закону №3543-XII, вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації. 
Статтею 22 Закону №3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначається Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 №2232-ХІІ (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин, далі – Закон №2232-ХІІ). 
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 
Згідно з ч.2 ст.2 Закону №2232-ХІІ, проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. 
Як визначено п.4 ч.1 ст.24 Закону №2232-ХІІ, початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу. 
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. 
Також Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом. 
Статтею 23 Закону №3543-ХІІ визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема, заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
З аналізу наведених правових норм необхідно дійти висновку, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які заброньовані на період мобілізації та на воєнний час. 
При цьому стаття 9 Закону №2232-ХІІ дає визначення наступним поняттям, що військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави. 
Підстави звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, визначені п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ, згідно з якими звільняються з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців на підставах: а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку; в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; г) через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років; у зв`язку з вихованням дитини, хворої на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитини, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я; у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи; у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою з інвалідністю, визнаною судом недієздатною; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи; у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; військовослужбовці-жінки - у зв`язку з вагітністю; військовослужбовці-жінки, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також якщо дитина потребує домашнього догляду тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку; один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років; військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та звільнення з військової служби під час мобілізації є різними поняттями за змістом та підставами. При цьому бронювання осіб є підставою для відстрочки від призову військовозобов`язаних на період мобілізації на військову службу під час воєнного стану, а не звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних на військову службу під час проведення мобілізації. 
Водночас перелік підстав для звільнення мобілізованих осіб з військової служби під час воєнного стану є вичерпним. Також є вичерпним перелік підстав звільнення з військової служби за підпунктом «г» (сімейні обставини або інші поважні причини) пункту 2 ч.4 ст.26 Закону №2232-ХІІ. 
Як свідчать матеріали справи та зазначає позивач, 14.03.2022 року він був призваний на військову службу по мобілізації згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, яку проходить у військовій частині НОМЕР_1 . 
Між тим, наказом Міністерства економіки України від 29.03.2022 №604-22 ОСОБА_1 заброньовано за НВК “ВІТУС” на період мобілізації та на воєнний час із наданням відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації строком на 6 місяців, тобто вже після того, як позивача наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 14.03.2022 за №7 призначено до військової частини. 
Таким чином, ОСОБА_1 на дату прийняття Міністерством економіки України наказу щодо бронювання військовозобов`язаних, вже був військовослужбовцем. 
Отже, суд констатує, що наказ про бронювання позивача на період мобілізації прийнятий після призову позивача на військову службу по мобілізації, відправлення та зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . 
При цьому, відповідно до вищенаведених правових норм такий наказ не є підставою для звільнення ОСОБА_1 з військової служби. 
Підсумовуючи, суд зазначає, що з урахуванням п.4 ч.1 ст.24 Закону №2232-ХІІ позивач, який був призваний на військову службу по мобілізації 14.03.2022, з цієї дати втратив статус військовозобов`язаного та набув статусу військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 . 
При цьому колегія суддів констатує, що призов позивача на військову службу за мобілізацією проведений без порушення норм діючого законодавства, що регулює відповідні правовідносини, оскільки на момент призову позивач не був заброньованим та не мав інших підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 
Крім того, відповідно до п.233 Положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця. 
Однак, матеріали справи не містять посилання та доказів того, що позивач під час проходження військової служби звертався, зокрема, до відповідача військової частини НОМЕР_1 , з відповідним рапортом про звільнення з військової служби із зазначенням підстав звільнення. 
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції (ч.5 ст.308 КАС України). 
З урахуванням викладеного, оскільки матеріалами справи не підтверджується факт порушення прав та інтересів позивача діями чи бездіяльністю відповідача, враховуючи, що порушення має бути реальним, що матеріалами справи не підтверджено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог, у задоволенні яких слід відмовити. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а тому колегією суддів відхиляються як необґрунтовані. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд                                                            

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року в адміністративній справі №260/1851/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	Н. В. Ільчишин