ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 грудня 2022 року           справа №200/14138/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Геращенка І.В.,  Казначеєва Е.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 р.  у справі № 200/14138/21 (головуючий І інстанції Арестова Л.В.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
                    
                                                  В С Т А Н О В И В:

22.10.2021 на адресу суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про (з урахуванням уточнень) про:
- визнання рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 24.05.2021 вих.№ 0500-0304-8/12455 про відмову їй у одержанні недоотриманих батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсійних виплат за період з 01.06.2018 по 31.01.2021 та скасування даного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити на користь ОСОБА_1 недоотриману її батьком - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за період з 01.06.2018 по 31.01.2021 у розмірі 78455,36 грн.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 суми пенсії, що належала її батьку ОСОБА_2 та залишилася недоодержаною на день його смерті, як члену сім`ї померлого пенсіонера, який проживав з ним разом на день його смерті, за період з 01.06.2018 по 31.01.2021 у розмірі 78455,36 грн.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 суми пенсії, що належала її батьку ОСОБА_2 та залишилася недоодержаною на день його смерті, як члену сім`ї померлого пенсіонера, який проживав з ним разом на день його смерті, за період з 01.06.2018 по 31.01.2021 у розмірі 78455 (сімдесят вісім тисяч чотириста п`ятдесят п`ять) грн. 36 коп.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Вирішено питання судових витрат. 
Представник відповідача не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, зважаючи на фактичні обставини справи, невиплата недотриманої пенсії померлого ОСОБА_2 пов`язана з тим, що члени його сім`ї не надали до Головного управління усіх необхідних документів для виплати недоотриманої пенсії, а не з бездіяльністю саме Головного управління.   
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Позивач є внутрішньо переміщеною особою з м. Донецьк до м. Слов`янськ, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.05.2021 № 14-29-5000359578.
Копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 14.08.1963 підтверджено, що батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 був громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 від 08.06.2017 ОСОБА_2 був отримувачем пенсії за вислугу років з 01.09.1986, та перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
ОСОБА_2 був внутрішньо переміщеною особою з м. Донецьк до            с. Черкаське Слов`янського району, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 30.01.2015 № 1445006528.
Рішенням Білоцерковського міськрайонного суду Київської області від 15.04.2021 у справі № 357/3964/21 встановлено факт, що громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження м. Кіров Калузької області, який був зареєстрований по АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, держава Україна. 
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Донецьку, про що 16.04.2021 складено актовий запис № 1154.
20.05.2021 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про виплату недоотриманої пенсії в якій, зокрема, просила відповідача надати недоодержану пенсію померлого батька ОСОБА_2 . До заяви позивачем були додані: копія паспорта, копія рнокпп, копія довідки ВПО, копія свідоцтва про смерть, копія паспорта померлого, копія довідки ВПО померлого, копія свідоцтва про народження, копія рішення суду, копія реквізитів АТ «Ощадбанк».
З листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 24.05.2021 вих.№ 0500-0304-8/12455 вбачається, що заява позивача щодо виплати недоотриманої пенсії за померлого батька ОСОБА_2 розглянута, та за результатами розгляду позивача повідомлено, що відповідно до статті 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.
Для вирішення питання щодо отримання недоодержаної пенсії за померлого батька ОСОБА_2 їй потрібно надати довідку про сумісне проживання з ОСОБА_2 на день його смерті до управління Пенсійного фонду України або за місцем проживання (реєстрації), або до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
За змістом довідки від 27.05.2021 № 137, виданою адміністрацією Будьоннівського району м. Донецьк, ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , вела спільне господарство та проживала спільно з батьком ОСОБА_2 по день його смерті.
05.06.2021 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою, в якій просила відповідача виплатити недоодержану її батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Донецьку, на день смерті пенсію. До заяви позивачем додатково попередньо поданим документам була додана довідка з місця останнього її з батьком сумісного проживання.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 08.06.2021 вих.№ 0500-1502-8/14131 про надання інформації на адвокатський запит по громадянину ОСОБА_2 відповідач, зокрема, зазначив, що на момент смерті громадянина ОСОБА_2 залишились наявні суми недоодержаної пенсії за період з 01.06.2018 по 31.01.2021 у розмірі 78455,36 грн., але зазначені суми не включаються до складу спадщини згідно зі статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Аналогічну відповідь відповідач надав у листі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 27.07.2021 вих.№ 0500-1808-8/42431 на адвокатський запит від 12.07.2021 № 218 про надання інформації по громадянину ОСОБА_2 .
Відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 29.07.2021 вих.№ 8390-7585/А-15/8-0500/21 відповідач, зокрема, зазначив, що на момент смерті громадянина ОСОБА_2 залишились наявні суми недоодержаної пенсії за період з 01.06.2018 по 31.01.2021 у розмірі 78455,36 грн., але зазначені суми не включаються до складу спадщини згідно зі статтею 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Позивач не погоджується з відмовою відповідача виплатити недоодержану пенсію померлого батька, тому звернувся з даним позовом до суду. 
Колегія суддів вважає вимоги апеляційної скарги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Частинами першою та другою статті 46 Конституції України унормовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Приписи ст. 61 Закону № 2262-ХІІ визначають, що суми пенсії, які підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.
Зазначені суми  відповідно до ч. 3 ст. 61 Закону № 2262-ХІІ, виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
Абзацом 3 п. 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 (далі - Порядок № 3-1), передбачено, що заява про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається членом його сім`ї до органів, що призначають пенсію, за місцем перебування на обліку померлого пенсіонера.
За змістом абз. 1, 3 п. 2.26 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що посвідчує особу заявника.
Члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті.
Абзацом 1 ч. 2, ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Члени сім`ї - особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі (абз. 16 ч. 1 ст. 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII "Про запобігання корупції").
Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового Кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Отже, згідно наведених приписів чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суми недоодержаної пенсії виплачуються членам сім`ї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника, або члена сім`ї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, якщо відповідне звернення надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.
З огляду на зазначене вище та досліджені письмові докази, судами встановлено, що позивач є членом сім`ї померлого пенсіонера, який проживав разом з пенсіонером ОСОБА_2  на день його смерті.
Посилання відповідача на відсутність довідки про сумісне проживання позивача з батьком не спростовують встановлених судом обставин, що позивач є членом сім`ї померлого, яка проживала разом з батьком на день його смерті, смерть якого настала при перебуванні за адресою реєстрації на непідконтрольній території.

Заява позивача про виплату недоодержаної пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера    ОСОБА_2  надійшла до відповідача у строки, встановлені законом.
Таким чином при розгляді заяви позивача відповідачем не були враховані норми діючого законодавства в повному обсязі.
При цьому суд не відкидає доводи відповідача та посилання на судову практику щодо спадкових відносин, оскільки приписами ст. 61 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що спірні виплати не включаються до складу спадщини.
Також суд вважає хибним посилання апелянта на те, що, оскільки померлий за життя не скористався своїм правом на отримання пенсії, то підстав для її виплати члену сім`ї померлого немає.  
Під час розгляду справи судами  встановлено, що припинення виплати пенсії     ОСОБА_2  сталося внаслідок загальновідомих подій 2014 року на Сході України і окупації певної території Донецької та Луганської областей незаконними збройними угрупуваннями, тобто, не з вини пенсіонера.
Частиною першою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.
Так, у частині першій цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
За правилами статті 55 Закону № 2262-XII нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недоотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Аналогічна за змістом норма викладена в Законі № 1058-IV стаття 46.
Суд зазначає, що нормами чинного законодавства визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.
Водночас, законодавством не передбачено такої підстави, на яку вказує відповідач.
При цьому Конституційний Суд України у пункті 2.2 мотивувальної частини Рішення від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, посилаючись на положення свого Рішення від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, дійшов висновку про те, що Бюджетним Кодексом України не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
За змістом  ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.
Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.                        
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.                              
У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).
Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).
Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).
За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.
Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).
У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
При розгляді цієї справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат. При цьому Верховний Суд відступив від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-51цс17.
За правилами частини 5  статті 242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Конституційне право позивача на отримання пенсії не може бути обмежено з огляду на приписи Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Невиплата пенсії, яка гарантована Конституцією України, є прямим порушенням статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини.      
Враховуючи викладене, відмова відповідача, викладена в  листі від 24.05.2021 вих.№ 0500-0304-8/12455, є протиправною, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Отже, суд дійшов висновку, що суми пенсії, невиплачені позивачу саме з вини відповідача, а тому з урахуванням приписів статті 55 Закону № 2262-XII мають бути виплачені за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто, дії, які він повинен вчинити за законом.
Частиною 4 статті 245 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У постанові від 26.06.2018 у справі № 809/1231/16 Верховний Суд зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Враховуючи викладене, обраний позивачем спосіб захисту та відновлення свого порушеного права є обґрунтованим та ефективним.
Таким чином адміністративний позов задоволено частково, про що вірно зазначено судом першої інстанції.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
І відповідачем не доведено, що у спірних відносинах він діяв правомірно.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.  
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

                                                       П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 р.  у справі № 200/14138/21 - залишити без задоволення. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2022 р. у справі    № 200/14138/21 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 12 грудня 2022 року.

Колегія суддів:                                                                                           Г.М. Міронова
                                                                                                                     І.В. Геращенко
                                                                                                                     Е.Г. Казначеєв