Номер провадження: 22-ц/813/1618/22 
Справа № 520/5474/18
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

08 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, який під час розгляду справи уточнювала та з урахуванням останньої редакції позову від 22.10.2018 року просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.01.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун Іриною Андріївною, зареєстрований в реєстрі за №72, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стосовно квартири АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , та визнати на неї право власності за ОСОБА_1 (т.1, а.с 1-23).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий-суддя Калініченко Л.В.) від 16 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності вирішено відмовити (т.2, а.с 31-34).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Драгомир Андрій Петрович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що вважає дане рішення незаконним, так як висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, та відповідно були порушені норми матеріального права. Апелянт зазначає, що їй на праві власності належала квартира за адресою АДРЕСА_2 , яка була нею приватизована та в якій проживала самостійно. Однак пояснює, що ОСОБА_2 скористалася її безпорадністю та необізнаністю сказала їй, що вона зможе за нею доглядати лише після того, як ОСОБА_2 стане власницею даної квартири, тому перед тим як було укладено договір довічного утримання, спочатку було укладено договір на квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син ОСОБА_1 , вона продовжувала проживати в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , та часто навідувалася до квартири сина за адресою АДРЕСА_3 . Апелянт пояснює, що ОСОБА_2 змінила замки в її квартирі, а як потім дізналася, в 2014 році між ними було підписано не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу її квартири. Проте апелянт стверджує, що квартиру вона продавати не бажала, грошей за неї не отримувала. На думку апелянта, вона довела суду зазначені обставини поданими доказами, але суд безпідставно не прийняв її докази до уваги. ОСОБА_2 в подальшому продала вказану квартиру ОСОБА_3 , оформивши 14.08.2015 року договір купівлі-продажу (т. 2, а.с. 37-47). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року було відкрито апеляційне провадження та ухвалою від 31 серпня 2020 року справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 50-51, 59).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Учасники провадження про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції або про відкладення розгляду справи сторони до суду не подавали. Адвокат Прилепський Іван Анатолійович в інтересах третьої особи – ОСОБА_3 подав на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із того, що аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності вбачається, що позивач та її представник у відповідності до ст. 81 ЦПК України не довели ті обставини справи, на які посилались як на підставу своїх позовних вимог, у зв`язку із чим позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.01.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун Іриною Андріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 72, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стосовно квартири АДРЕСА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Окрім того, оскільки вимоги про витребування у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 є похідними від першочергової вимоги та наслідки її розгляду впливають на поточні заявлені вимоги, суд приходить до висновку, що оскільки судом відмовлено у позові про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в задоволенні решти вимог слід також відмовити.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За договором купівлі-продажу від 28.01.2014 року ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , котра складається в цілому з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею 33,60 кв.м. 
Вказана квартира належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 18.10.2010 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 09.11.2010 року в книзі № 740пр-125, номер запису 648.
В подальшому на підставі зазначеного договору купівлі-продажу 28.01.2014 року право власності на квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Богун І.А., номер запису 4442151.
28.04.2015 року ОСОБА_1 було знято з реєстрації місця проживання, а саме кв. АДРЕСА_1 , про що зроблено відповідну відмітку.
14.08.2015 року було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 у власність вищезазначену квартиру АДРЕСА_1 .
В результаті наведеного, позивач звернулася до суду із позовними вимогами щодо визнання договору купівлі-продажу від 28.01.2014 року недійним та визнати за нею право власності на квартиру, яка за находиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (ч. 2 ст. 655 ЦК України).
Апелянт, в свою чергу, стверджує, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було взято до уваги той факт, що відповідач ОСОБА_2 скористалася похилим віком та необізнаністю позивача у питаннях щодо природи укладеного правочину, прав та обов`язків сторін, в результаті чого неправильно сприйняла фактичні обставини укладеного договору, що відповідно вплинуло на її волевиявлення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за яким ОСОБА_2 зобов`язувалася доглядати за позивачем, згідно усної домовленості.
За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Правочин може бути визнаний судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.
За ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Оскільки апелянт стверджує, що мала бажання укласти договір довічного утримання, однак помилково підписала договір купівлі-продажу квартири, котрий не відповідав її волі та згідно якого передала у власність відповідачу ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , на підтвердження заявленого повинна в свою чергу довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, тобто в даному випадку неправильне сприйняття нею фактичних обставин укладеного договору купівлі-продажу від 28.01.2014 року, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
На підтвердження заявлених позовних вимог та наявності підстав для визнання договору недійсним, позивачем в свою чергу було надано копію паспорту громадянина України, копію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС серії НОМЕР_2 , копію паспорту відповідача, копію договору купівлі-продажу від 28.01.2014 року та копії квитанції щодо сплати комунальних послуг, згідно яких остання дата оплати комунальних послуг – 22.08.2014 року.
Згідно наведеної в постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року по справі № 161/17523/16 правової позиції, «лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.
Жодних підтверджень щодо зазначеного позивачем неправильного сприйняття фактичних обставин укладеного договору, окрім наданих пояснень, надано не було та відповідно матеріали справи не містять.
Зі змісту п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розглядуй цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на яку відповідно посилається апелянт як на підставу скасування оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог, вбачається, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести що така помилка дійсно мала місце та її істотне значення. 
Доказів на підтвердження неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин укладеного договору купівлі-продажу від 28.01.2014 року матеріали справи не містять, тому зазначені доводи апелянта не беруться до уваги апеляційним судом.
Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено факт обізнаності позивача про укладення договору купівлі-продажу, що в свою чергу підтверджується наявними матеріалами справи, а саме безпосередніми поясненнями ОСОБА_1 , котра зазначала, що підписувала саме договір купівлі-продажу від 28.01.2014 року, однак вважала, що в змісті даного договору також буде зазначений пункт щодо її утримування відповідачем ОСОБА_2 .
Вищезазначене в свою чергу узгоджується із правовими позиціями наведеними в постанові ВС від 06.07.2022 року по справі № 522/16978/22, постанові від 25.06.2021 року по справі № 755/18296/17, постанові від 30.06.2022 року по справі № 536/569/20.
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, враховуючи вище наведене в сукупності, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильні по суті висновки суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – відхилити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

        М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік