УХВАЛА

22 вересня 2022 року 
м. Київ

cправа №  911/795/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Малихіної О.В.,

представників учасників справи:
позивача - товариства з обмеженою відповідальністю «Ясенсвіт»   -                не з`явився, 
відповідача - акціонерного товариства  «Оператор газорозподільної системи   «Київоблгаз» - Волощук П.Ю, адвокат (довіреність від 04.01.2022 № Др-7-0122),

розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу   акціонерного товариства  «Оператор газорозподільної системи   «Київоблгаз»
на рішення господарського суду Київської області від 28.05.2021                                  (суддя Карпечкін Т.П.)
та постанову  Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022
(головуючий суддя: Чорногуз М.Г., судді: Поляков Б.М., Куксов В.В.)
у справі № 911/795/21       
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ясенсвіт» (далі - Товариство, позивач)
до акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи   «Київоблгаз»
(далі - АТ «ОГС «Київоблгаз», відповідач, скаржник )
про  визнання недійсним рішення, визнання недійсним акта розрахунку та стягнення 127 858,00 грн.,
ВСТАНОВИВ:
Товариство звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до АТ «ОГС «Київоблгаз» про визнання недійсним рішення, оформленого протоколом від 12.11.2020 № 183  та актом-розрахунком, а також  стягнення   127 858,00 грн. , які були отримані без достатньої правової підстави.
Позовні вимоги мотивовані відсутністю складу правопорушення, передбаченого підпунктом 3 частини першої глави 2 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем, що потягло за собою неправомірне застосування до позивача відповідальності у вигляді донарахування вартості об`ємів газу як для несанкціонованого споживача.
Рішенням господарського суду Київської області від 28.05.2021 у справі                             №911/795/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022, позовні вимоги Товариства  задоволено повністю. Визнано недійсним рішення комісії Васильківського відділення  АТ «ОГС «Київоблгаз» з розгляду актів про порушення вимог Кодексу, оформлене протоколом від 12.11.2020 № 183  про задоволення акту про порушення від 02.07.2020 № 3818 щодо Товариства  та актом-розрахунком від 12.11.2020             № б/н необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу 21 059,54 куб.м. і його вартості на суму 127 858,00 грн. Стягнуто з  АТ «ОГС «Київоблгаз» на користь Товариства 127 858,00 грн вартості донарахованого природного газу, що були отримані без достатньої правової підстави, 4540,00 грн. витрат по сплаті судового збору. 
Судові рішення мотивовані тим, що :
- перевіряючими виявлено та встановлено лише факт пошкодження пломби на коректорі об`єму газу та некоректну роботу датчика тиску, при цьому, щодо самого лічильника та його пломб пошкоджень не виявлено;
- перевіряючими не встановлено причин пошкодження пломби або механізму його появи та здатності впливати на показники та облік спожитого природного газу;
- в акті від 03.08.2020 року експерти також не встановлено і не зазначено причин пошкодження пломби, так як на пломбі не було ні слідів удару, ні слідів порізів, стискання або плавлення;
- пошкодження пломби на коректорі об`єму газу та некоректна робота датчика тиску мали місце в інших вимірювальних засобах, а не в самому лічильнику;
- причини пошкодження пломби експертизою не були описані або встановлені, сам лише факт пошкодження пломби на місці з`єднання імпульсної трубки відбору тиску та коректора не означає несанкціонованого втручання в роботу коректора чи лічильника газу. Тому сам лише факт пошкодження пломби, та ще й на коректорі об`єму газу без ознак несанкціонованого втручання безпідставно кваліфіковано відповідачем за підпунктом 3 частини першої глави 2 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем, що потягло за собою неправомірне застосування до позивача відповідальності у вигляді донарахування вартості об`ємів газу як для несанкціонованого споживача;
- у зв`язку з встановленням судами факту безпідставності та незаконності донарахування наведених в акті-розрахунку від 12.11.2020 № б/н  об`єму та обсягу природного газу 21 059,54 куб.м і його вартості на суму 127 858,00 грн., підстава для сплати позивачем відповідних сум на користь відповідача є такою, що відпала, а отже, сплачена позивачем вартість донарахованого об`єму та обсягу природного газу в сумі 127 858,00 грн. підлягає поверненню позивачу, як безпідставно сплачені кошти на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить Суд скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України  (далі - ГПК України), вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та зазначає, що  суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду  від 18.11.2021 у справі  № 903/160/21.  
Крім того судом апеляційної інстанції не врахована правова позиція щодо застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі  № 6-100цс15, а також у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/13310/17, від 14.08.2018 у справі № 910/14320/17. Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно визначив, що правова підстава для стягнення з позивача  коштів  у сумі 127 858,00 грн. є такою, що відпала. Стверджує про те, що наявність договірних відносин між сторонами в даній справі, виключає можливість застосування у даних правовідносинах приписів статті 1212 Цивільного кодексу України. 
Ухвалою Верховного Суду від 25.08.2022, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі,  розгляд касаційної скарги призначено на 22.09.2022. 
Від Товариства відзив на касаційну скаргу не надходив.
22.09.2022 від АТ «ОГС «Київоблгаз» надійшло клопотання про приєднання судової практики. Під час розгляду касаційної скарги Суд, з`ясувавши характер зазначеного клопотання, приєднав його до матеріалів справи,  в якості письмових пояснень. 
Причиною виникнення спору стало питання щодо наявності/відсутності підстав для визнання недійсним рішення, оформленого протоколом від 12.11.2020 № 183 та актом-розрахунком, а також наявності/відсутності підстав для стягнення 127 858,00 грн. на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.
Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Що ж до доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 18.11.2021 у справі  № 903/160/21, слід зазначити таке.
Так, у справі № 903/160/21, на яку посилається скаржник у доводах касаційної скарги,  спір між сторонами виник з приводу порушення споживачем умов та вимог спеціального законодавства в сфері газопостачання щодо втручання в роботу комерційного ЗВТ та, як наслідок, несанкціонованого споживання природного газу, у зв`язку з чим Оператором  ГРМ донараховано 21483,54 м.куб. природного газу на суму 126 229,687 грн. Верховний Суд скасовуючи рішення попередніх судових інстанцій та направляючи зазначену справу на новий розгляд вказав про те, що експертизою підтверджено наявність в середині лічильника газу «Октава» G-6, заводський №449772, стороннього  об`єкту, який володіє магнітними властивостями і знаходиться на золотнику подвійного камерного вимірювального блоку, наявність якого не передбачена заводською конструкцією лічильника. Також, експертизою встановлено, що у зв`язку з наявністю стороннього об`єкту всередині корпуса лічильника газу «Октава» G-6, заводський  № 449772,  зазначене може впливати на роботу лічильника газу тільки при умові наявності додаткового зовнішнього впливу на лічильник магнітного поля (постійного магніту достатньої потужності, прикладеного до задньої стінки лічильника), що вступає у взаємодію з даним стороннім об`єктом і призводить, в залежності від потужності зовнішнього магніту, до часткового або повного блокування руху золотника вимірювального механізму. 
Названі порушення доводять несанкціоноване втручання в роботу лічильника, факт викривлення даних обліку природного газу. Зміна конструкції лічильника газу безумовно призводить до викривлення даних обліку природного газу (Близький за змістом висновок викладений Верховним Судом в постановах від 02.07.2019 у справі № 904/2741/18, від 18.05.2021 у справі № 902/417/20, від 11.08.2021 у справі № 927/89/18). Верховний Суд відповідно до встановлених судами фактичних обставин справи зазначив, що суди попередніх судових інстанцій не взяли до уваги те, що сама можливість викривлення даних обліку газу, яка була для цього підготовлена або створена через несанкціоноване втручання в роботу лічильника газу (ЗВТ) вже є порушенням, яке кваліфікується як несанкціоноване втручання в роботу лічильника газу та відповідно є підставою для нарахування необлікованого спожитого газу. Не врахувавши зазначеного, суди попередніх судових інстанцій дійшли передчасних висновків, що відповідач за первісним позовом не довів несанкціоноване втручання в роботу лічильника, тобто, факт втручання в конструкцію,  факту викривлення даних обліку природного газу.
Натомість у справі, яка переглядається, спір між сторонами виник з приводу   кваліфікації правопорушення саме як несанкціонованого втручання позивача в роботу ЗВТ (комерційного ВОГ, зокрема лічильника газу), яке було кваліфіковано відповідачем за підпунктом 3 частини першої глави 2 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем, що потягло за собою застосування до позивача відповідальності у вигляді донарахування вартості об`ємів газу як для несанкціонованого споживача. Задовольняючи позовні вимоги Товариства в повному обсязі, судами попередніх судових інстанцій  під час розгляду справи № 911/795/21 встановлено та досліджено, що: перевіряючими виявлено та встановлено лише факт пошкодження пломби на коректорі об`єму газу та некоректну роботу датчика тиску, при цьому, щодо самого лічильника та його пломб пошкоджень не виявлено; перевіряючими не встановлено причин пошкодження пломби або механізму його появи та здатності впливати на показники та облік спожитого природного газу; в акті від 03.08.2020 експерти також не встановлено і не зазначено причин пошкодження пломби, так як на пломбі не було ні слідів удару, ні слідів порізів, стискання або плавлення; відповідачем обставин кваліфікації порушення як «несанкціоноване втручання» не досліджено та не встановлено складових, причини пошкодження пломби експертизою не були описані або встановлені, сам лише факт пошкодження пломби на місці з`єднання імпульсної трубки відбору тиску та коректора не означає несанкціонованого втручання в роботу коректора чи лічильника газу; сам лише факт пошкодження пломби, та ще й на коректорі об`єму газу без ознак несанкціонованого втручання безпідставно кваліфіковано відповідачем за підпунктом 3 частини першої глави 2 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем.    
Отже, проаналізувавши постанову Верховного Суду у справі № 903/160/21, на яку, як на підставу подання касаційної скарги відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, послався скаржник, Верховний Суд дійшов висновку, що зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що наведені в них висновки Верховного Суду стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, оскільки названі справи суттєво відрізняються за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. 
З огляду на викладене доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постанові  Верховного Суду зі справ № 903/160/21 не знайшли свого підтвердження.
Стосовно доводів касаційної скарги про неврахування апеляційним господарським судом висновків, викладених у постановах  Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/13310/17, від 14.08.2018 у справі                                № 910/14320/17, а також у постанові  Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі  № 6-100цс15 щодо застосування приписів статті 1212 Цивільного кодексу України, Верховний Суд зазначає таке.
У справі, яка переглядається, судами попередніх судових інстанцій встановлено, що відповідачем неправомірно та безпідставно кваліфіковано факт пошкодження пломби коректора газу за відсутності ознак несанкціонованого втручання за підпунктом 3 частини першої глави 2 розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем та застосовано до позивача відповідальність у вигляді донарахування вартості об`ємів газу як для несанкціонованого споживача. При цьому суди встановили, що позивач для уникнення негативних наслідків для виробництва, сплатило відповідачу вартість необлікованого природного газу за період 02.01.2020 по 02.07.2020 в обсязі  21 059,54 куб.м на суму 127 858,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 22.12.2020 № 8934319992. У зв`язку зі встановленням факту безпідставності та незаконності донарахування наведених в акті-розрахунку від 12.11.2020 № б/н  об`єму та обсягу природного газу 21 059,54 куб.м і його вартості на суму 127 858,00 грн., суди дійшли висновку, що підстава для сплати позивачем відповідних сум на користь відповідача є такою, що відпала, тому на підставі приписів статті 1212 Цивільного кодексу України сплачена позивачем вартість донарахованого об`єму та обсягу природного газу  21 059,54 куб.м в сумі 127 858,00 грн. підлягає поверненню позивачу, як безпідставно сплачені кошти.
Відповідно до частини першої статті 1212  Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин та їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені частиною другою статті 11  Цивільного кодексу України.
При цьому, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись і після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №   915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.
Верховний Суд погоджується з зазначеним висновком судів попередніх судових інстанцій про виникнення у відповідача  обов`язку повернути сплачені позивачем кошти.
З огляду на викладене Суд відхиляє доводи скаржника про неможливість застосування у спірних правовідносинах положень статті 1212 Цивільного кодексу України та неправильне застосування судами попередніх інстанцій цієї норми, а також про неврахування висновків, викладених у постановах  Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/13310/17, від 14.08.2018 у справі № 910/14320/17, від 03.06.2015 у справі  № 6-100цс15. Суд зазначає, що зі змісту зазначених скаржником у касаційній скарзі постанов  вбачає, що наведені в них висновки стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається Судом. 
У всіх наведених скаржником справах (№ 910/13310/17, № 910/14320/17,          №6-100цс15) правовідносини сторін регулювалися нормами зобов`язального права, а тому суди дійшли висновків, що договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212  Цивільного кодексу України. 
Натомість у справі, яка переглядається, правовідносини виникли з рішення, оформленого протоколом від 12.11.2020 № 183, яке судами визнано недійсним, а отже правовідносини сторін не носять договірного характеру, тому судами правомірно застосовано приписи статті 1212  Цивільного кодексу України. 
Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній,  що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.
Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції. 
За таких обставин доводи скаржника про неврахування  судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 911/795/21. 
Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.
Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.
Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»). 
У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». 
Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.
У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право,   як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).
За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» на рішення господарського суду Київської області від 28.05.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 у справі № 911/795/21, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою  акціонерного товариства  «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» на рішення господарського суду Київської області від 28.05.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 11.07.2022 у справі  № 911/795/21.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                     І. Колос

Суддя                                                                                                     І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова