ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року 
м. Черкаси   

Справа № 712/4597/21		
Провадження № 22-ц/821/1376/22		
Категорія: 310000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.
за участю секретаря: Мунтян К.С.

учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
представник позивача: Сергієнко Олена Петрівна 
відповідач:  ОСОБА_4 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Черкаської міської ради

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко Олени Петрівни на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 травня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Кондрацької Н.М. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення суду складено 28 травня 2022 року) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

22 квітня 2021 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: орган опіки та піклування Черкаської міської ради про виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання до Республіки Болгарія без згоди батька.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 травня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька передано за підсудністю для розгляду до Придніпровського районного суду м.Черкаси.
В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що 04 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 травня 2018 року у справі 712/300/18 було розірвано.
У даному шлюбі у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_2 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 травня 2018 року по справі № 712/1941/18 з ОСОБА_4 було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 , на утримання доньки ОСОБА_2 в сумі 2000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття. Однак, відповідач рішення суду не виконує та відповідно до розрахунку заборгованості аліментів від 20 січня 2021 року , виданого Придніпровським відділом ДВС у М. Черкаси, має заборгованість в розмірі 12000 грн.
Як зазначає позивачка, відповідач уникає зустрічей із нею та їх дочкою, жодним чином не приймає участі в житті своєї дитини: не піклується, не цікавиться життям, не допомагає матеріально, тощо.
Позивачка вказує, що 13 листопада 2020 року між нею та громадянином Республіка Болгарія ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що вчинено відповідний актовий запис № 1624 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
Наразі, вказує позивачка, вона має намір змінити місце постійного проживання та проживати всією родиною у Республіці Болгарія.
Відповідно до вимог Порядку провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне місце проживання, затвердженого Наказом МВС України № 816 від 16 серпня 2016 року, разом із заявою для виїзду громадян України за кордон на постійне місце проживання, заявник який досяг 16-річного віку подає нотаріально засвідчену згоду законних представників, які залишаються в Україні, на виїзд за кордон на постійне проживання особи.
Однак, відповідач не виходить на зв`язок, а при неодноразових візитах за місцем його проживання, двері ніхто не відчинив.
Враховуючи викладене вище, ОСОБА_1 зазначає, що змушена в інтересах неповнолітньої дитини звернутися із відповідним позовом до суду і просить ухвалити рішення, яким надати ОСОБА_2 дозвіл на виїзд за кордон до Республіки Болгарія на постійне проживання, без згоди батька ОСОБА_4 .

03 лютого 2022 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про доповнення позовних вимог, в якій позивачка просила надати ОСОБА_2 дозвіл на виїзд за кордон до Республіка Болгарія на постійне проживання до виповнення їй 18 років - ІНФОРМАЦІЯ_2 , без згоди батька ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що у відповідності до вимог статті 313 ЦК України особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України без супроводу та згоди від дорослих за наявності паспорта громадянина України для виїзду за кордон.
Оскільки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час розгляду справи виповнилось 17 років, то отримання дозволу другого з батьків для виїзду за кордон не вимагається. 
Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у розумінні ст. 160 СК України та частини 2 статті 29 ЦК України закон не встановлює права суду визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років, оскільки така фізична особа, по досягненню чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 19 вересня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сергієнко О.П., вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції необґрунтованим, постановленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права, просила скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 травня 2022 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
       
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді даної справи було невірно визначено норми матеріального права, які регулюють вимоги позивачки. Зокрема, судом не враховано вимоги Порядку провадження за заявами про оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне місце проживання, затвердженого Наказом МВС України № 816 від 16 серпня 2016 року, відповідно до розділу ІІ якого, оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання особою, яка досягла 16-річного віку здійснюється на підставі її особистої заяви, до якої додається нотаріально засвідчена згода законних представників, які залишаються в Україні, на виїзд за кордон на постійне проживання особи.
Оскільки відповідач не виходить на зв`язок, що унеможливлює отримання такої згоди в добровільному порядку, то особа, яка подала апеляційну скаргу вважає, що дане питання належить вирішити в судовому порядку.

Відзив на апеляційну скаргу до Черкаського апеляційного суду не надходив.

Фактичні обставини справи 

Як вбачається з наявних матеріалів справи, згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15 березня 2005 року батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с. 14).
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2018 року (а.с. 8).
Відповідно до наданого розрахунку від 29 січня 2021 року відповідач має заборгованість по аліментах, які стягуються на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_2 у розмірі 34000 грн. (а.с. 12).
Згідно Свідоцтва про укладання шлюбу від 13 листопада 2020 року серія НОМЕР_1 ОСОБА_5 , громадянин Республіки Болгарія, уклав шлюб з ОСОБА_1 , позивачем у справі (а.с. 17).
Згідно наданої копії дозволу на проживання від 23 квітня 2021 року, виданого Міністерством внутрішніх справ Республіки Болгарія, ОСОБА_1 , має дозвіл на тривале перебування, як член сім`ї громадянина Болгарії до 07 квітня 2022 року .
Станом на 15 грудня 2021 року заборгованість відповідача по аліментах, які стягуються на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_2 складає 56000,00 грн. (а.с. 93).

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко О.П. не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно положень статті 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За правилами статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Відповідно до частини 1 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2). Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (ч. 3).
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
В міжнародному праві, від якого не повинно відставати і національне законодавство, існує широкий консенсус, направлений на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Статтею 141 СК України визначена рівність прав та обов`язків обох батьків щодо їхньої дитини, згідно якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1). Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2). Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. 3).
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 22). За цією адресою відповідачу надсилалося повідомлення про наявність у провадженні суду даної цивільної справи, яке йому не вручено (а. с. 30). В матеріалах справи наявні судові повістки про виклик до суду відповідача, які були направлені за адресою його зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , які повернулися не врученими адресату по зазначеній поштою причині: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 58, 65,72, 85, 111).
Наведене свідчить про те, що по справі відсутні об`єктивні докази на підтвердження категоричної відмови відповідача по справі - батька неповнолітньої дитини ОСОБА_2 у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання, зокрема у Республіку Болгарія.
Також колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення позивачки до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дочки за кордон на постійне місце проживання в добровільному порядку, що у контексті наведених вище норм законодавства свідчить про передчасність звернення до суду з даними позовними вимогами.
Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 посилається на те, що вона має намір вивезти їх спільну з відповідачем дитину на постійне місце проживання до Республіки Болгарія та проживати там всією сім`єю, при цьому переконливих доводів про те, що виїзд дитини за межі України відповідає її якнайкращим інтересам ані суду першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду рішення суду не надано. Крім того, не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що за місцем проживання її чоловіка на території Республіка Болгарія неповнолітній ОСОБА_2 буде забезпечено належні та безпечні умови проживання.
Всупереч доводам апеляційної скарги, відсутність дозволу відповідача на виїзд дитини за межі України в добровільному порядку та неявка в судові засідання не свідчить, що він втратив інтерес до своєї неповнолітньої дочки, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком. Ухилення батька від виконання батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_2 , є підставою для ініціювання позивачем питання про позбавлення його батьківських прав, а не підставою для надання їй дозволу в судовому порядку на виїзд дитини на постійне місце проживання до іншої країни.
Таким чином, з викладеного вбачається, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька, не забезпечить справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, та суперечитиме положенням вищенаведених норм СК України, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкування з нею, що може, у подальшому, призвести до серйозного розриву сімейних зв`язків між відповідачем та його дочкою.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на оформлення документів для виїзду дитини - ОСОБА_2 разом із матір`ю за кордон на постійне проживання до Республіки Болгарія без згоди батька, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ч.3 ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 52 від 27 січня 1995 року, а саме пунктом 3, регулюється питання виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків.
Враховуючи те, що на момент ухвалення рішення у справі ОСОБА_2 виповнилося 17 років, необхідність в отриманні згоди її батька на оформлення документів для виїзду за кордон відсутня.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну правову оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). 
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі положень ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сергієнко Олени Петрівни - залишити без задоволення.
Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 травня 2022 року у справі за позовом  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання без згоди батька- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча                           О.В. Карпенко

Судді         В.Г. Бородійчук 

               Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлений 03 листопада 2022 року/