Справа № 309/1337/16

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        19 вересня 2022 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Кондора Р. Ю., Собослоя Г. Г.,
з участю секретарки судового засідання Жганич К. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості ремонту автомобіля, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Аннишинець Микола Васильович, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2021 року, повне судове рішення складено 03.08.2021, ухвалене суддею Лук`яновою О. В.,
у с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості ремонту автомобіля.
Позов обґрунтував тим, що на початку листопада 2014 року та з нагоди прийдешнього його дня народження і досягнення повноліття, його батько ОСОБА_2 у телефонному режимі усно подарував йому автомобіль марки «Мерседес-Віто-120 СДІ», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Водночас відповідач повідомив його про можливість користуватися цим транспортним засобом як власним, де ключі і документи йому передасть двоюрідний брат батька ОСОБА_3 , а саме офіційне переоформлення автомобіля відбудеться після приїзду ОСОБА_2 додому з м. Москви. 
04.11.2014 у присутності його матері ОСОБА_4 і бабусі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 передав йому зазначений автомобіль та ключі від нього разом із технічним паспортом. Також цього дня було укладено договір обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо даного автомобіля між страховою компанією і його матір`ю, так як він на той час ще не був повнолітнім.
Уважаючи вказаний транспортний засіб своїм та через його несправний стан, він за допомогою вітчима ОСОБА_6 відігнав автомобіль на станцію технічного обслуговування, де він перебув на ремонті з 11 листопада 2014 року по середину лютого 2015 року та вартість замінених деталей, агрегатів і ремонтних робіт становила 54 690,32 грн, що підтверджується відповідними довідками-рахунками.
Зазначав і те, що, з урахуванням віку автомобіля, отриманих пошкоджень у дорожньо-транспортній пригоді ще в РФ і потребою у додатковому ремонті, з травня 2015 року по грудень 2015 року ним також витрачено на ремонт цього автомобіля 55 866 грн, що загалом склало 110 557,19 гривень. 
Із незрозумілих для нього причин відповідач вирішив забрати від нього даний автомобіль і звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Так як договір дарування транспортного засобу належним чином оформлено не було, а тому він змушений був повернути цей автомобіль батьку. 
Проте уважав, що на підставі ч. 5 ст. 332, ч. 4 ст. 390 ЦК України потрачені ним кошти на ремонт автомобіля, повинні бути повернуті йому відповідачем як власником цього транспортного засобу.
Посилаючись на наведені вище обставини просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 110 557 грн у відшкодування вартості ремонту автомобіля марки «Мерседес-Віто-120 СДІ», номерний знак НОМЕР_1 .

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 25.06.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість ремонту автомобіля в розмірі 77 556,83 гривень.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Аннишинець М.В., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм процесуального і матеріального права, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції належним чином не звернуто уваги на не перебування у трудових відносинах продавця ОСОБА_7 у ПП ОСОБА_8 під час оформлення у 2014, 2015 роках накладних на продаж автозапчастин, та ОСОБА_7 не допитувався у судовому засіданні в якості свідка, а відтак показання свідка ОСОБА_8 із чужих слів не є допустимим доказом.
Зазначав, що місцевий суд залишив поза увагою заперечення сторони відповідача про те, що надані позивачем документи під назвою «реалізація товарів» не є за своєю формою та змістом належними розрахунковими (бухгалтерськими) документами, а отже, не є належними і допустимими доказами на підтвердження купівлі якого-небудь товару.
Указував і те, що висновки суду про факт користування позивачем автомобілем у період з 04.11.2014 по 18.02.2016 відбувалося з його згоди як власника і начебто ця обставина сторонами не заперечувалася є помилковими, оскільки в матеріалах справи наявна ухвала цього ж суду від 18.02.2016 (цивільна справа № 309/577/16 за його позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння) під час виконання якої примусово було вилучено автомобіль, так як ОСОБА_1 , ОСОБА_6 і ОСОБА_4 тривалий час відмовлялися добровільно його повертати йому як власнику.
Звертав увагу і на те, що позивачем не доведено як купівлю запчастин, так і їх установлення на даний автомобіль, а висновки суду про потребу в ремонті автомобіля і саме тих запчастин та комплектуючих, які зазначені в оскарженому рішенні, не ґрунтуються на належних і допустимих доказах.
Наголошував і на неправильне застосування судом положень ч. 3 ст. 390 ЦК України до даних спірних правовідносин, оскільки позивач не придбавав і не набував право власності на вказаний автомобіль, а відтак не є його набувачем.
Також місцевим судом порушено принцип диспозитивності та суд зі власної ініціативи зазначив про допущену технічну помилку в позовній заяві щодо номерного знаку автомобіля НОМЕР_1 , замість НОМЕР_2 , хоча майже на протязі п`ятирічного строку розгляду справи в суді першої інстанції сторона позивача не була позбавлена можливості подати суду відповідну заяву щодо цієї помилки в номерному знаку транспортного засобу.
Окрім того, голослівними є твердження позивача про те, що зазначений автомобіль ним був йому подарований, оскільки він лише надав його ОСОБА_1 у користування на декілька днів із метою навчання сином керувати автомобілем.
З огляду на ведені вище обставини просив оскаржене рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, скасувати заходи забезпечення позову, які були накладені ухвалою цього ж суду від 05.05.2016, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 не скористався.

У судовому засіданні представник апелянта (відповідача) ОСОБА_2 – адвокат Аннишинець М.В. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити з підстав наведених у ній, оскаржене рішення суду скасувати та у задоволенні позову відмовити.

Представниця позивача ОСОБА_1 – адвокатеса Гринюк Г.В. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, вважала її безпідставною і надуманою та просила оскаржене рішення місцевого суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Частиною третьою ст. 3 ЦПК України регламентовано, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час учинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 місцевий суд виходив із їх доведеності та обґрунтованості, проте колегія суддів із такими висновками суду погодитися не може, оскільки таких суд першої інстанції дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 є сином відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 11.12.2012 (т.1 а.с.17).
Відповідачу ОСОБА_2 починаючи з 24.05.2011 належить на праві власності транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ VITO 120 CDI», державний номерний знак НОМЕР_2 , 2007 року випуску, про що свідчить облікова картка приватного ТЗ НОМЕР_2 , видана ТСЦ № 2144 Регіонального сервісного центру МВС України в Закарпатській області від 11.02.2016 /т.1 а.с.5/.
Згідно зі страхового полісу АІ № 7486215 від 03.11.2014 на зазначений вище автомобіль було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів між страховиком ПрАТ «СТ «Гарантія» та страхувальницею ОСОБА_9 /матір`ю позивача/ (т. 1 а.с.8, 17).
Як убачається з копій «Реалізації товарів» за № ПП00017887 від 16.11.2014, № ПП00017888 від 10.12.2014, № ПП00018473 від 06.02.2015, № ПП00018472 від 12.02.2015, № ПП000184467 від 07.05.2015, № ПП00018470 від 08.05.2015, № ПП00018466 від 25.06.2015, № ПП00018465 від 17.07.2015, № ПП00018471 від 25.09.2015, № ПП00018463 від 11.11.2015, № ПП00018462 від 09.12.2015, продавець приватного підприємця ОСОБА_8 – ОСОБА_10 відпустив покупцю ОСОБА_1 ряд автозапчастин і мастильні матеріали на загальну суму 110 557 грн (т.1 а.с.9-16). 
Ухвалою судді Хустського районного суду Закарпатської області від 18.02.2016 у справі № 309/577/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 /вітчима позивача у цій справі/, ОСОБА_4 /матері позивача у цій справі/ та ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, з метою забезпечення позову було накладено арешт на належний ОСОБА_2 автомобіль марки «MERCEDES-BENZ VITO 120 CDI», державний номерний знак НОМЕР_2 , 2007 року випуску, з одночасним його вилученням від ОСОБА_6 , ОСОБА_4 разом із ключами від автомобіля та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.7).
Колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що даний автомобіль фактично йому був подарований відповідачем, оскільки відповідного договору дарування в належній формі між сторонами укладено так і не було, як і не було здійснено перереєстрацію цього транспортного засобу за позивачем у територіальному сервісному центрі МВС України протягом значного проміжку часу, починаючи з листопада 2014 року і до лютого 2016 року. Водночас факт усного дарування позивачу автомобіля заперечував і сам відповідач, який стверджував про надання його сину ОСОБА_1 лише у тимчасове безоплатне користування з метою набуття навиків у керуванні автомобілем. Зважаючи не те, що ОСОБА_1 разом зі своєю матір`ю та вітчимом відмовлялися добровільно повертати належний ОСОБА_2 автомобіль, останній був звернувся до них з позовом до суду про примусове його вилучення з чужого незаконного володіння.
На переконання колегії суддів, у даному випадку між сторонами виникли правовідносини за договором позички (глава 60 ЦК України).
За договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом установленого строку (ч. 1 ст. 827 ЦК України).
Положеннями ч. 4 ст. 828 ЦК України передбачено, що договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
У законодавстві України відсутнє визначення поняття «наземний самохідний транспортний засіб». У пункті 1.5 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» установлено, що наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також установленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасовою користування, зареєстровані в інших країнах.
Водночас підпунктом «b» статті 1 Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення від 01.07.1970 (на підставі Закону України від 07.09.2005 за № 2819-ІV Україна приєдналася до цієї Угоди) передбачено, що термін «автомобіль» означає будь-який самохідний автотранспортний засіб, що зазвичай використовується для 
автомобільних перевезень людей чи вантажів або для буксирування 
дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення 
людей чи вантажів; цей термін не охоплює сільськогосподарські 
трактори.
Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Зважаючи на наведене легкові чи вантажні автомобілі належать до наземних самохідних транспортних засобів, а тому, за положеннями ч. 4 ст. 828 ЦК України, у даному випадку цей договір позички не підлягав обов`язковому його укладенню в письмовій формі і нотаріальному посвідченню між його сторонами фізичними особами. З огляду на це відповідач управі був позичити належний йому автомобіль своєму сину на підставі лише усного договору позички. 
Частиною першою ст. 833 ЦК України констатовано, що користувач несе звичайні витрати щодо підтримання належного стану речі, переданої йому в користування.
На думку колегії суддів, указані вище копії під назвою «Реалізація товарів» не можуть уважатися належними і допустимими доказами та вони викликають сумніви в їх достовірності щодо продажу ОСОБА_1 автозапчастин, які не містять підпису про їх отримання покупцем, а також те, що: а) № ПП00018465 від 17.07.2015, видана у липні 2015 року за порядковим номером скоріше, аніж ППООО18466 від 15.06.2015, видана у червні того ж року, хоча ще у травні 2015 року була видана № ПП00018470 від 08.05.2015, а в лютому 2015 року ПП00018473 від 06.02.2015 (т.1 а.с.13-15); б) № ПП00018463 від 11.11.2015, видана за порядковим номером раніше, аніж такі ПП від 06.02.2015, 08.05.2015,15.06.2015, 17.07.2015 (т.1 а.с.12); в) ПП00017885 від 20.11.2014 за порядковим номером є виданою скоріше за ПП00017887 від 16.11.2014 (т.1 а.с.11).   
Отже, на переконання апеляційного суду, позивачем не доведено, а місцевим судом помилково констатовано, що даний автомобіль потребував ремонту і що саме цей перелік автозапчастин підлягав заміні на ньому, і що такі, за відсутності жодних доказів у матеріалах справи, були насправді встановлені не цей транспортний засіб. Заразом навіть додані позивачем до матеріалів справи зазначені вище сумнівні документи під назвою «реалізація товарів» не включають вартість ремонтних робіт (їх заміну, установку), та суд, за відсутності на те відповідних доказів, не може зі власної ініціативи констатувати потребу в ремонті автомобіля, визначати на свій власний розсуд перелік запчастин, які підлягають заміні або ж не підлягають заміні, оскільки суд не є фахівцем у цій сфері.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на наведене, апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем своїх вимог, колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, оскаржене рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а відтак, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з одночасним ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови в задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. 
З огляду на це підлягають скасуванню заходи забезпечення позову вжитті ухвалою судді Хустського районного суду Закарпатської області від 05.05.2016.
На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь відповідача понесені у справі судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 659 грн (т.1 а.с.231).
Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Аннишинець Микола Васильович,  задовольнити.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2021 року скасувати.
        У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення вартості ремонту автомобіля відмовити.
Заходи забезпечення позову вжитті ухвалою судді Хустського районного суду Закарпатської області від 05 травня 2016 року скасувати. 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1 659 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2022 року.

Суддя-доповідачка
Судді