ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/17413/21                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 листопада 2022 року                                                                                    м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого судді - Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2022 року у справі за адміністративним позовом судді Ірпінського міського суду Київської області ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом, у якому просила суд:
- зобов`язати ТУ ДСА України в Київській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди, матеріальної допомоги на оздоровлення, та інших виплат які підлягали виплаті при звільненні у відставку судді Ірпінського міського суду Київської області ОСОБА_1 за період з 01 січня 2021 року по день звільнення виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 грн., з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів;
- зобов`язати ТУ ДСА України в Київській області надати ОСОБА_1 відповідну довідку про розмір суддівської винагороди, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 грн., для подачі зазначеної довідки до Пенсійного фонду України для проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання.
На обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що нарахування відповідачем суддівської винагороди у спірному періоді відбулось всупереч вимогам  статті 130 Конституції України  та  статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення її прав та гарантій незалежності судді.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2022 року  адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням суду першої інстанції, ДСА України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що із прийняттям  Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»  зазнав змін не розмір посадового окладу судді, а лише його розрахункова величина. 
Крім того, наголошує, що положення статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», якими визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року у розмірі 2102 грн. є чинними, неконституційними не визнавалися та не скасовувалися, а тому підлягають виконанню.
Зауважує, що таке правозастосування відповідає позиції Верховного Суду в аналогічній категорії справ.
Ухвалою колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ДСА України, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження з 19 жовтня 2022 року.
Від представника Територіального управління ДСА України в Київській області 03.10.2022 року до суду надійшов відзив, у якому представник  зазначає що ТУ ДСА в Київській області як розпорядник бюджетних коштів не міг виплачувати суддівську винагороду понад виділені для цього бюджетні асигнування, а також звертає увагу, що розмір посадового окладу судді було визначено штатним розписом, виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2    102,00 грн., а не 2    270,00 грн.
Відзиву на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надійшло.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства  України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 обрана на посаду судді Ірпінського міського суду Київської області років відповідно до рішення Київської обласної ради народних депутатів м. Київ від 12.09.1989.
Постановою Верховної Ради України від 18.03.2004 №643-ІV ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Ірпінського міського суду Київської області.
Указом Президента України від 26.08.2005 №1209/2005 ОСОБА_1 призначено головою Ірпінського міського суду Київської області.
Наказом Ірпінського міського суду Київської області №30-К від 07.09.2021 позивачку відраховано зі штату суду та зобов`язано відділ планово-фінансової діяльності бухгалтерського обліку та звітності ТУ ДСА України в Київській області виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі трьох місячних суддівських винагород.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 14.09.2021 №1989/0/15-21 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Ірпінського міського суду Київської області у відставку.
  За період з 01.01.2021 по 27.09.2021 включно позивачці була нарахована та виплачена суддівська винагорода з урахуванням розрахункової величини, передбаченої  Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", тобто виходячи з розміру прожиткового мінімуму, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.
Позивачка 15.11.2021 року звернулася до ТУ ДСА України в Київській області із заявою, в якій просила здійснити перерахунок її суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 27.09.2021.
Листом від 24.11.2021 року №04-24/2920/21 відповідач повідомив, що за погодженням з в.о. голови  Ірпінського міського суду Київської області територіальним управлінням затверджено штатний розпис суду на 01.01.2021 з посадовим окладом судді 63060,00 грн., внаслідок чого підстави для перерахунку та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01.01.2021 по 27.09.2021 відсутні.
Вважаючи протиправним таке нарахування та виплату суддівської винагороди, матеріальної допомоги на оздоровлення, позивачка звернулася з даним позовом до суду першої інстанції.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що виплата суддівської винагороди регулюється  статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (надалі за текстом - Закон №1402-VIII), частиною 3 якої передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
При цьому, судом першої інстанції зазначено, що  Законом України від 15.07.1999 № 966-XIV «Про прожитковий мінімум»  не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді». 
За висновками суду,  Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»  фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною 2  статті 130 Конституції України  і частиною 3  статті 135 Закону № 1402-VIII.  
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає  Закон України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»  (надалі за текстом - Закон № 1402-VIII).
Відповідно до  статті 4 Закону № 1402-VIII  судоустрій і статус суддів в Україні визначаються  Конституцією України  та законом. Зміни до цього  Закону  можуть вноситися виключно законами про внесення змін до  Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
В свою чергу, частиною першою  статті 135 Закону №1402-VIII  передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим  Законом  та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини третьої  статті 135 Закону №1402-VIII  базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 №1082-IX, серед іншого, установлено у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2270 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня - 2102 гривні.
Таким чином, вказаною нормою  Закону №1082-IX, разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн., був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102,00 грн.
При цьому, до 2021 року для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено  статтею 135 Закону № 1402-VIII.
Сторонами у справі не заперечується, що суддівську винагороду позивачу у 2021 році обчислено на підставі приписів  статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», із урахуванням розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 наполягає, що суддівську винагороду у 2021 році їй має бути обчислено із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, тобто 2270,00 грн.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що виплата суддівської винагороди регулюється  статтею 130 Конституції України  та  статтею 135 Закону №1402-VIII. Норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
Суд звертає увагу, що  такий висновок узгоджується із змінами до  Конституції України, внесеними  Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»  (далі - Закон №1401-VIII), що набрали чинності з 30.09.2016р.
Цим  Законом, серед іншого,  статтю 130 Конституції України  викладено в новій редакції, а саме: «Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.»
Таким чином,  Конституція України  у редакції  Закону №1401-VIII  вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій. З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої  статті 135 Закону №1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.
До того ж, як правильно зазначив суд першої інстанції, такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» не передбачено у  Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. №966-XIV. Вказаним  Законом  судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Колегія суддів зазначає, що  Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»  не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.
Визначені  Конституцією України  та спеціальним законодавчим актом, яким є  Закон №1402-VIII, гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. 
Водночас,  Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»  фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною 2  статті 130 Конституції України  і частиною третьою  статті 135 Закону №1402-VIII.
Отже, оскільки  Законом № 1402-VIII  закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, та вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися або змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, а тому колегія суддів приходить до висновку, що ТУ ДСА України в Київській області неправильно визначилося із розрахунковою величиною посадового окладу судді Ірпінського міського суду Київської області Саранюк Л.П., застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 400/2031/21 та від 30.11.2021 у справі № 360/503/21.
  Колегія суддів зазначає, що для    спірних правовідносин спеціальними є норми  статті 135 Закону № 1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень  Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік».
Доводи апелянта щодо того, що виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких є ДСА України, а    відповідач, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, здійснює свої повноваження в межах асигнувань, які ДСА України затвердила в його кошторисі на 2021 рік, колегія суддів оцінює критично, оскільки частиною четвертою  статті 148 Закону №1402-VIII  передбачено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють Територіальні управління Державної судової адміністрації України.
Таким чином, відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, мав першочергово забезпечити виплату суддівської винагороди у повному обсязі за рахунок видатків Державного бюджету України на 2021 рік на забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя. Такий обов`язок та пріоритетність виплати суддівської винагороди у порівнянні з іншими виплатами, випливає також із особливого статусу судді, необхідності неухильного дотримання гарантій його незалежності. Натомість, відповідачем зазначений обов`язок не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм  статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», а не через відсутність відповідних бюджетних призначень.
З приводу посилання ДСА України на неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду у справах №820/1853/17, №826/12172/17, №826/7286/18 та №340/1916/20, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Так, рішення суду касаційної інстанції у справах №820/1853/17, №826/12172/17 та №826/7286/18 прийняті за іншого правового регулювання і стосувалися питання обчислення винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, що свідчить про нерелевантність цієї позиції до справи №320/17413/21.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
За правилами  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями  315,  316,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 липня 2022 року - без змін.
Постанова    суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5  статті 328 КАС України.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

Суддя                                        В.П.Мельничук

Суддя                                        О.М.Оксененко