Номер провадження: 22-ц/813/2952/22 
Справа № 947/31194/19
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С., 
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Хухрова С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Куриленко О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук Володимира Олександровича, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішень, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук В.О., треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішень, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В.О. № 50079496 від 06.12.2019 року;
- визнати противоправним та скасувати рішеннядержавногореєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В.О. №50172424 від 12.12.2019 року.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що на розгляді Верховного Суду знаходиться його касаційна скарга на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року у справі 520/11429/17 та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року, якою зазначене рішення суду першої інстанції було залишено без змін.
Оскаржуваним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року у справі 520/11429/17, яке в подальшому було залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року було: скасовано запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 41240 в книзі 269-65 про реєстрацію за дружиною ОСОБА_1 ОСОБА_4 права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 108,0 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 1442 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6665263, внесений 05.04.2005 року; виселеноОСОБА_4 з незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_4 звільнити незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок з господарськими (надвірними) спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від належних ОСОБА_4 майна та речей.
30 жовтня 2019 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01.10.2019 року. Ухвалою Верховного Суду від 07.11.2019 року відкрито касаційне провадження, у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення суду першої інстанції відмовлено.
07.11.2019 року ОСОБА_1 було подано касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01.10.2019 року, ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
13.11.2019 року позивач подав до Верховного Суду клопотання про зупинення виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яке було задоволено ухвалою Верховного Суду від 28.11.2019 року, що з`явилась в Єдиному реєстрі судових рішень 29.11.2019 року.
Але, незважаючи на наявність в Єдиному реєстрі судових рішень ухвали Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №520/11429/17 провадження № 61-19719ск19 про зупинення виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року, 06.12.2019 року, маючи бути обізнаним після здійснення обов`язкової перевірки інформації у Єдиному реєстрі судових рішень про наявність такої ухвали Верховного Суду, відповідач - державний реєстратор Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук В.О. розглянув заяву ОСОБА_3 від 02.12.2019 року та прийняв рішення № 50079496 від 06.12.2019 року про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №520/11429/17 від 05.09.2018 року.
Судом до участі у справі в якості третьої особи був залучений ОСОБА_3 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 рокуу задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального права.
У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянтзазначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно розтлумачив ухвалу Верховного Суду про зупинення провадження, а також ч. 1 ст. 436 ЦПК України. Також вважає помилковими висновки суду про те, що він зазначив неналежного відповідача у позові, оскільки спір має приватно-правовий характер, тому повинен був визначити в якості відповідача не державного реєстратора. Також вважає, що суд стягнув з нього витрати на правову допомогу, яка є надзвичайно завищена.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Свида К.В., представник ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін, посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, які не відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Крім того, просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000 грн., під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та витрати, пов`язані з відправленням процесуальних документів (відзиву на апеляційну скаргу) на адреси учасників справи відповідно до поштових квитанцій.
Учасники справи про призначене судове засідання на 07 грудня 2022 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 90-98 т. 3).
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши матеріали справи,законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 року у справі №1521/3763/2012 за ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 визнано після смерті ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за законом право на 1/4 частку земельної ділянки (за кожним) площею 0,1442 га цільового призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розташованої по АДРЕСА_1 , оформлення та одержання в установленому порядку державного акту на землю; визнано право на 1/4 частку незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) (за кожним) житлового будинку літ. «А», господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, №1,2 - огорожа, І - мостіння, розташованого по АДРЕСА_1 , з правом здачі житлового будинку, господарських будівель і споруд в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно.
Крім того, витребовано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 1/4 частці земельної ділянки, площею 0,1442га та по 1/4 частці незавершеного будівництвом (готовністю 96 %) житлового будинку літ. «А», господарських будівель і споруд: літ. «Б» - басейн, літ. «В» - гараж, літ. «Г» - навіс, №1,2 - огорожа, І - мостіння, розташованих по АДРЕСА_1 .
Також судом встановлено, що ОСОБА_4 володіє спірним будинком та земельною ділянкою незаконно та жодних прав на вказане майно не має.
21.07.2017 року на виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 року за ОСОБА_3 , ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 1/4 частку (за кожним) земельної ділянки (кадастровий номер 5110136900:27:011:0147), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Також 26.12.2019 року на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 року було зареєстровано право власності на 1/4 частку (по 1/4 за кожним) незавершеного будівництвом (96% готовності) житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року у справі 520/11429/17, яке в подальшому було залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року (повний текст якої був складений 11 жовтня 2019 року) було: скасовано запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 41240 в книзі 269-65 про реєстрацію за дружиною ОСОБА_1 ОСОБА_4 права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 108,0 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 1442 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6665263, внесений 05.04.2005 року; виселено ОСОБА_4 з незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язано ОСОБА_4 звільнити незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок з господарськими (надвірними) спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від належних ОСОБА_4 майна та речей.
Ухвалою Верховного суду від 28.11.2019 року, оприлюдненої в єдиному державному реєстрі судових рішень 02.12.2019 року, було зупенено виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі.
06.12.2019 року державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О. було розглянуто заяву ОСОБА_2 від 02.12.2019 року та прийнято рішення №500079496 про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 
12.12.2019 року державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О. було розглянуто заяву ОСОБА_2 від 10.12.2019 року та прийнято рішення № 50172424 про реєстрацію права власності 1/4 частки на незавершене будівництво, що розташований в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:27:011:0147 за ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволені позову  ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішень, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року у справі №520/11429/17 фактично було виконано в частині його примусового виконання до прийняття Верховним Судом ухвали про зупинення його виконання, та враховуючи, що дію вказаного рішення в частині скасування запису у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок з надвірними спорудами Верховний Суд не зупиняв, то у державного реєстратора не було підстав не виконувати рішення суду та відмовляти у скасуванні запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Тобто, вказана стаття розрізняє поняття «зупинення виконання судового рішення» та «зупинення дії рішення». При цьому зупинення виконання оскарженого рішення вживається у випадках, коли таке рішення передбачає його примусове виконання.
Судом вірно встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року у справі №520/11429/17 було скасовано запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 108,0 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 1442 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , виселено ОСОБА_4 з незавершеного будівництвом житлового будинку, та зобов`язано її звільнити будинок та земельну ділянку від належних їй майна та речей.
15.11.2019 року державним виконавцем в рамках виконавчого провадження ВП№60448733 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, якою встановлено, що в ході проведення виконавчих дій 14.11.2019 рокувиселеноОСОБА_4 з незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
15.11.2019 року в рамках виконавчого провадження ВП №60448349 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, якою встановлено, що в ході проведення виконавчих дій 14.11.2019 року, звільнено незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок з господарськими (надвірними) спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від належних ОСОБА_4 майна та речей.
Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_1 були залишені без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018 року та постанова Одеського апеляційного суду від 01.10.2019 року залишені без змін. 
Судом також вірно встановлено, що належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач уважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.
Суд першої інстанції при розгляді справи вірно врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду при застосуванні матеріальних та процесуальних норм права.
Судом обгрунтовано взято до уваги, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 залучив у якості відповідача лише державного реєстратора, що не відповідає вищевказаній правовій позиції. 
Згідно зі ст.12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом ст. ст. 43, 49, 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас позивач не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів і третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.
Згідно ст.48 ЦПК України сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред`явленими позовними вимогами.
Тільки на сторони поширюються матеріально-правова сила судового рішення і залежно від судового рішення змінюється обсяг їх суб`єктивних особистих та матеріальних прав.
Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Відповідно до роз`яснень, викладених у абз.1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
У відповідності до абз.8 постанови пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. 
Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Суд обгрунтовано не взяв до уваги твердження позивача щодо того, що оскаржуваними рішеннями державного реєстратора грубо порушені його права на мирне володіння та користування належним йому майном, оскільки, ОСОБА_4 володіла житловим будинком та земельною ділянкою незаконно, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 відсутні будь-які права на вказане нерухоме майно.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , з урахуванням того, що рішення державного реєстратора, що є предметом спору у справі, не мають жодних правових наслідків для позивача та не порушують його прав, а визнання їх протипрвними та скасування не відновить жодних прав позивача на нерухоме майно, яке йому не належить.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, щосуд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неправильно розтлумачив ухвалу Верховного Суду про зупинення провадження, а також ч. 1 ст. 436 ЦПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони зводяться до власного тлумачення позивачем норм процесуального закону щодо винесеної ухвали про зупинення.
Доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 зазначив неналежного відповідача у позові, оскільки спір має приватно-правовий характер, тому повинен був визначити в якості відповідача не державного реєстратора також є безпідставними, оскількиу відповідності до вимог чинного законодавства, належним відповідачем у вказаній справі повинна бути особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що позивачем зроблено не було.
Аналогічний правовий висновок викладеноу постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 344/4804/20 (провадження № 61-14761св21).
Доводи про те, що суд стягнув з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, яка є надзвичайно завищена також є безпідставними, оскільки суд,згідно з вимогами ст.ст. 133, 137 ЦПК Україниобгрунтовано стягнув витрати на правову допомогу у відповідності до встановлених обставин та за наявними доказами з урахуванням наданої адвокатом правовї допомоги ОСОБА_3
Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Щодо заявлених адвокатом Свида К.В., представником ОСОБА_3 вимог про стягнення з ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, відзив на апеляційну скаргу був надісланий учасникам справи, що підтверджується копіями про надіслання поштових повідомлень (а.с. 13-17 т. 3).
Також на адресу адвоката Воронюка М.О., представника ОСОБА_1 була надіслана заява адвоката Свиди К.В., представника ОСОБА_3 про приєднання документів до матеріалів справи щодо розподілу судових витрат, що підтверджується довідкою (а.с. 99-100 т. 3).
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Свида К.В., представник ОСОБА_3 , надала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить крім іншого,стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000 грн., під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та витрати, пов`язані з відправленням процесуальних документів (відзиву на апеляційну скаргу) на адреси учасників справи відповідно до поштових квитанцій.
Згідно вимог ст.ст.137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатським обєднанням «Паверлекс» в особі адвокатаСвида К.В. та ОСОБА_3 був укладений договір про надання правової допомоги, що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомогиб/н від 05 січня 2021 року (а.с. 181-183 т. 2).
З п.5.3 вказаного договору вбачається, що за ведення справи в суді апеляційної інстанції клієнт сплачує обєднанню гонорар у розмірі 15000 грн.
Зі звіту про обсяг наданих послуг та використання адвокатом робочого часу на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_3 по договору про надання правової допомоги, що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомоги б/н від 05 січня 2021 року, вбачається, що в суді апеляційної інстанції адвокатом Свида К.В. витрачено 16 год. 10 хвл. (а.с. 64, зв.б. т. 3).
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи, від сторони позивача заперечень щодо розміру понесених судових витрат до суду надано не було та не доведено неспівмірності даних витрат.
Відповідно до ч. 12 ст. 141 ЦПК України судові втрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягується на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 понесені та документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15000 грн.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року - залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 19 грудня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра