ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 674/484/20
Провадження № 22-ц/4820/1440/22

Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.
розглянув в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 674/484/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 22 червня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд
в с т а н о в и в :
В травні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, в якому банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором про надання банківських послуг в розмірі 37057 грн. 99 коп. та судових витрат в розмірі 2102 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що   ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до банку та підписав Анкету-заяву № б/н від 16 червня 2011 року, згідно якої отримав кредитну карту з початковим кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено та зменшено. Це підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, доданої до позовної заяви.
Також зазначає, що відповідач при зверненні до банку підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складають Договір про надання банківських послуг, а також ОСОБА_1 підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій він підтвердив, що ознайомлений з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів. Таким чином позивач вважав, що позичальник своїм підписом підтвердив факт щодо ознайомлення та надання йому документів в письмовому вигляді.
Отже,  відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, а для користування кредитним рахунком відповідач отримав кредитну картку.
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п 3.2, 3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою Банку.
Банк свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач в свою чергу зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, однак свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 24 березня 2020 року заборгованість склала 37057 грн. 99 коп., яка складається з 20108 грн. 53 коп. заборгованості за тілом кредиту, в тому числі, 20108 грн. 53 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, та 8134 грн. 36 коп. заборгованості за нарахованими відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 6574,24 - пені, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1740, 86 грн. штрафу (процентна складова). Вказаний розмір заборгованості банк просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.
Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 22 червня 2022 року позов було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 3689 грн. 67 коп. заборгованості за тілом кредиту та 208 грн. сплаченого судового збору. В решті позову відмовлено.
АТ КБ «Приватбанк» не погодилося з рішенням суду першої інстанції, просить скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з   ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в повному обсязі. 
Так, апелянт вважає, що висновок суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками та зменшення розміру заборгованості за тілом кредиту, у зв`язку із недотриманням АТ КБ «ПриватБанк» вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, є помилковим.
Вказує, що суд відмовляючи в позові не звернув уваги на те, що 17.06.2011 року відповідач підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій підтвердив, що він ознайомився з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів. У Довідці було зазначено базову відсоткову ставку за користування кредитом (3% на місяць), розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, а також порядок нарахування пені і розмір штрафів.
Тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.
АТ КБ «ПриватБанк» також зазначає, що відповідач не надав жодних заперечень на спростування доводів позовної заяви, тому підстав стверджувати, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не було.
Стягуючи заборгованість за тілом кредиту, суд безпідставно зменшив її розмір, та протиправно відмовив в задоволенні позову в частині стягнення відсотків по кредиту та штрафних санкцій. 
Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Так судом встановлено, що ОСОБА_1 16 червня 2011 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.
До анкети-заяви Банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг. 
На наступний день 17 червня 2011 року ОСОБА_1 підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», згідно з якою розмір базової процентної ставки за кредитом становить 3 % в місяць, розмір щомісячних платежів становить 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн, строк внесення коштів до 25 числа кожного місяця наступного за звітним, комісія за зняття коштів 1% від суми операції, визначений розмір пені та штрафів за несвоєчасне погашення заборгованості.
На виконання умов договору, ОСОБА_1 було видано кредитну картку, яка неодноразово перевипускалася, остання картка видана з терміном дії до 01/2022 року.
Кредитними коштами та відповідно кредитною карткою відповідач користувався, періодично витрачаючи кредитні кошти та відповідно періодично погашаючи кредит.
За розрахунком Банку, доданим до позову, станом на 24 березня 2020 року заборгованість  ОСОБА_1 становить з 20108 грн. 53 коп. заборгованості за тілом кредиту, в тому числі, 20108 грн. 53 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, та 8134 грн. 36 коп. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 6574,24 - пені, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1740, 86 грн. штрафу (процентна складова).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
З врахуванням викладеного слід дійти висновку, що між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг.
На підтвердження своїх позовних вимог щодо стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами АТ КБ «ПриватБанк» надав суду: розрахунки заборгованості за кредитним договором станом на 31 грудня 2015 року, станом на 30 вересня 2019 року та станом на 24 березня 2020 року, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 16 червня 2020 року, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 17 червня 2020, виписку по рахунку, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 р. по справі №342/180/17, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Як вбачається із виписки по руху грошових коштів, відповідач користувався кредитними коштами, періодично погашаючи кредитну заборгованість. 
Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 різниці між сумою фактично отриманих кредитних коштів і сумою погашення заборгованості за наданим кредитом, що склала 3689,67 грн. (62837,09 грн. - 59147,42 грн.) є вірним.
З цих підстав рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3689,67 грн. кредитних коштів є законним та обґрунтованим.
В цій частині судом вірно встановлені обставини справи та надано обґрунтовані висновки.
При цьому, відмовляючи в позові в повному обсязі, зокрема, щодо стягнення розміру нарахованих процентів, суд прийшов до помилкового висновку про те, що Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку не містить умов щодо розміру процентної ставки.
Так, як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви позивач, крім Анкети-заяви додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 17 червня 2011 року, підписану відповідачем, згідно з якою розмір базової процентної ставки за кредитом становить 3 % в місяць.
Виходячи з розміру процентної ставки, яка при цьому змінювалася позивачем в односторонньому порядку ним і було нараховано заборгованість по процентах.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проте, згідно розрахунків заборгованості наданих позивачем, вбачається, що починаючи з 01 січня 2013 року розмір процентної ставки за користування кредитними коштами змінювався в односторонньому порядку, а тому заборгованість за процентами нарахована в іншому розмірі ніж 3% в місяць, що не передбачено умовами кредитного договору і тому такий розрахунок в частині збільшення та зменшення процентної ставки не може бути взятий до уваги судом як належний та допустимий доказ розміру наявності заборгованості позичальника перед банком.
Іншого розрахунку банк суду не надав. 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що кредитор і боржник обумовили у письмовому вигляді можливість збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитними коштами.
За таких обставин колегія суддів, приходить до висновку, що розмір відсотків за користування кредитними коштами повинен бути розрахований в межах погодженої сторонами процентної ставки до 3% в місяць або 36 % річних та на строк дії картки, як це погоджено сторонами при укладенні кредитного договору. Однак банк не надав суду належного розрахунку заборгованості відповідно до погодженої процентної ставки.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. 
Статтею 11 ЦПК України передбачено, що, виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребування та збирання доказів по справі та надання оцінки обсягу доказів, який би був достатній для задоволення вимог позивача.
Крім того, для здійснення відповідного розрахунку заборгованості, з урахуванням конкретних обставин цієї цивільної справи, відповідно до погодженої процентної ставки необхідні професійні знання у відповідній галузі, тому суд позбавлений можливості самостійно здійснити відповідний розрахунок. 
На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та не в повній мірі встановив фактичні обставини у справі, дійшовши хибних висновків щодо непогодження між сторонами розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим оскаржуване рішення в цій частині підлягає зміні з урахуванням мотивів викладених у даній постанові
Також апеляційний суд відхиляє і вимоги про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 8134 грн. 36 коп. 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, також посилався на Витяг з «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», які розміщені на сайті:www. privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, як уже зазначалось вище, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в яких зазначено і тарифи обслуговування кредитних карт, які розміщені на сайті:www. privatbank.ua розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними.
Крім того згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як передбачено ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів.
Наслідком невиконання боржником грошового зобов`язання за кредитним договором є сплата ним кредитору неустойки та процентів від простроченої суми.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов кредитного договору ОСОБА_1 17 червня 2011 року отримав кредитну картку, яка неодноразово перевипускалася, остання карта отримана позичальником має № НОМЕР_1 , строком дії до січня 2022 року.
Як вказаного в заяві, підписаній ОСОБА_1 - строк дії кредитного ліміту : відповідає строку дії картки.
Судом беззаперечно встановлено, що строк дії картки закінчується останнього дня місяця - 30 січня 2022 року, отже момент закінчення строку кредитування та виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором теж є 30 січня 2022 року.
Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду України в від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13), від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), від 17 вересня 2014 року (справа № 6-95цс14), від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14) та підтримав Верховний Суд у своїй постанові від 06 березня 2018 року, провадження №61-88св17 (справа №2120/12694/12).
За таких обставин, оскільки строк виконання зобов`язань за договором на час подання позову у травні 2020 року ще не настав, Банк фактично достроково звернувся до відповідача з вимогою повернути отримані за договором кошти, то в розумінні норм Цивільного законодавства відсутні підстави для застосування норм ст. 625 ЦК України в при вирішенні даного спору.
Отже, пред`являючи позов у травні 2020 року, банк не мав підстав для нарахування заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦПК України та відповідно і пред`явлення такої вимоги про стягнення цієї заборгованості в розмірі 8134,36 грн.
В подальшому, під час розгляду справи, позивач не уточнював свої вимоги, хоча такого права не позбавлений.
Тому, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову в цій частині.
При цьому, що стосується вимог про стягнення штрафу та пені, колегія суддів приходить до висновку про необхідність частково задоволення вимог в цій частині. 
У відповідності до ст. ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується зокрема неустойкою, яка визначається як штрафом, пенею і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Як вбачається з підписаної ОСОБА_1 довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» від 17 червня 2011 року, передбачена відповідальність позичальника за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту у вигляді пені (пеня1 + пеня2, де пеня1 - базова процентна ставка за договором, пеня2 - 1% від суми заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць) та за порушення строків платежів по любому з грошових зобов`язань більш, ніж на 30 днів у вигляді штрафу (500 грн.+5% ціни позову). 
Отже, за несвоєчасне невиконання зобов`язань з відповідача підлягає стягненню неустойка.
Проте, довідкою передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання позичальником своїх зобов`язань у вигляді як пені, так і штрафу одночасно.
Тобто за одне і те ж саме порушення зобов`язання у вигляді несвоєчасної сплати орендної плати передбачена подвійна відповідальність одного виду, в той час коли пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. 
Заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу за несвоєчасну сплату отриманих коштів свідчать про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржника (відповідачів) подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов`язання (прострочення виконання грошового зобов`язання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Отже з врахуванням викладеного, позовних вимог позивача, який визначив склад штрафу у фіксованому розмірі в сумі 500 грн. та у відсотковому розмірі від суми заборгованості, доводів та вимог апеляційної скарги слід прийти до висновку, що позовні вимоги банку в частині  стягнення неустойки у вигляді пені в сумі 6574,24 грн. не підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача слід стягнути штраф в сумі 500 грн. фіксована частина та 184,48 процентна складова (5% х 3689,67 грн.).
З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в стягненні заборгованості по відсоткам, а також скасуванню в частині відмови в стягненні штрафу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову частково та стягнення з відповідача на користь банку штрафу в загальній сумі 684,48 грн. (500+184,48).
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь банку підлягають стягненню судові витрати, понесені в суді першої інстанції пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 248,11 грн.: (3689,67 х 100:37057,99 = 11,80% х 2102:100 = 248,11). При зверненні до апеляційного суду позивач сплатив 3153 грн., тому з урахуванням загальної суми задоволених вимог на його користь з відповідача підлягає стягненню 2020,22 грн. судових витрат: (11,80% х 3153:100 = 372,05). Загальний розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 620,16 грн. (248,11 + 372,05).
Керуючись ст. ст.374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовільнити частково.
Мотивувальну частину рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області   від 22 червня 2022 року в частині відмови в стягненні відсотків за користування кредитом змінити з урахуванням мотивів, викладених у даній постанові.
Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 22 червня 2022 року в частині відмови в стягнені штрафу та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення:
Позов в цій частині задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором в розмірі 684,48 грн. (шістсот вісімдесят чотири гривні сорок вісім копійок).
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати у розмірі 620 грн. 16 коп. по сплаті судового збору.
В решті рішенні залишити без змін.
        Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 28 вересня 2022 року.
Судді   А.М. Костенко
Т.О. Янчук
О.І. Ярмолюк