УХВАЛА

19 вересня 2022 року 
м. Київ

справа № 600/879/22-а
адміністративне провадження № К/990/23125/22

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвокатки Бошелюк Юлії Миколаївни на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 5 травня 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2022 року у справі №600/879/22-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької митниці Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на публічні службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької митниці Державної митної служби України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Чернівецької митниці Державної митної служби України Товта М. від 24 грудня 2021 року №311-дс про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнення його з посади державної служби - завідуючого сектору внутрішньої безпеки Чернівецької митниці Державної митної служби України;
- поновити ОСОБА_1 на посаді державної служби - завідуючого сектору внутрішньої безпеки Чернівецької митниці Державної митної служби України з 25 грудня 2021 року;
- зобов`язати Чернівецьку митницю Державної митної служби України виплатити ОСОБА_1 заробітну плату (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу з 25 грудня 2021 року по час поновлення на посаді.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 5 травня 2022 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2022 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, адвокатка позивача звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її засобами поштового зв`язку 24 серпня 2022 року.
У своїй касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 5 травня 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2022 року у справі №600/879/22-а та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги й додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку, що її належить повернути скаржнику з таких підстав.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Так, згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
Перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що скаржник, на виконання вимог статті 330 КАС України, як на підставу звернення до Суду посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України й покликається на те, що судами попередніх інстанції під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі №826/10854/17, від 30 червня 2020 року у справі №826/14823/16, від 28 жовтня 2020 року у справі №826/7297/15, від 13 лютого 2019 року у справі №803/1303/16, від 5 червня 2019 року у справі №826/13803/16, від 21 квітня 2021 року у справі №826/10547/17, від 10 листопада 2021 року у справі №540/4057/20. Однак, в порушення вимог цього пункту, чітко не вказує, які саме норми права судами попередніх інстанцій були застосовані без урахування таких висновків.
Так, пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Так у справі №826/10854/17 предметом спору є наказ Міністерства юстиції України від 27 липня 2017 року «Про накладення дисциплінарного стягнення», яким позивачку було звільнено у 2017 році з посади державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України з огляду на висновок службового розслідування за фактом порушення позивачкою Присяги державного службовця.
Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що відповідач не обґрунтував необхідності кваліфікації відповідних діянь як порушення Присяги державного службовця, тоді як відповідно до усталеної судової практики звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. 

У справі №826/14823/16 позивача було звільнено з посади начальника Вишгородської ОДПІ у 2016 році  за результатами проведеного службового розслідування у висновку якого було зафіксовано інформацію щодо з`ясування причин та умов неналежного виконання посадових обов`язків, що призвело до незаконної реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних підприємствами ПП «Фервест» та СФГ «Любов». Однак, дії позивача, які кваліфікувалися відповідачем як дисциплінарний проступок, мали місце у період січень 2016 року та квітень 2016 року, до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII. Відтак відповідач безпідставно кваліфікував дії позивача на підставі норм цього Закону, оскільки на момент вчинення проступку вказаний нормативний акт не набув чинності.
У справі №803/1303/16 позивача було звільнено з посади державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Волинь-центральний" Волинської митниці ДФС у 2016 році  за результатами проведеного службового розслідування, однак дії позивача, які кваліфікувалися Волинською митницею ДФС як дисциплінарний проступок, мали місце 2 березня 2016 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про державну службу», а відтак відповідач безпідставно кваліфікував дії позивача на підставі норм цього Закону, оскільки на момент вчинення проступку вказаний нормативний акт не набув чинності.
У справі №826/13803/16 предметом спору є наказ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 15 серпня 2016 року № 1804/03 «Про застосування заходу дисциплінарного стягнення», яким позивачку було звільнено у 2016 році з посади старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві з огляду на висновок службового розслідування за фактом порушення позивачкою Присяги державного службовця на підставі частини першої, пункту першого частини другої статті 65, пункту четвертого частини першої статті 66, частин десятої та одинадцятої статті 69 Закону України «Про державну службу».
Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що відповідачем порушено законодавчо встановлену процедуру проведення службового розслідування та, відповідно, порушення прав державного службовця, які закріплені частиною восьмою статті 71 Закону України «Про державну службу». 
У справі №826/10547/17 предметом оскарження є наказ Державного агентства резерву України від 29 травня 2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким позивача було звільнено з посади начальника відділу зерна та продовольчих товарів Управління державних резервів Державного агентства резерву України за результатами проведеного службового розслідування у висновку якого було зафіксовано інформацію, що під час відсторонення від виконання обов`язків за посадою начальника відділу зерна та продовольчих товарів Управління державних резервів, направлення доповідних записок з питань основної діяльності відділу до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України без повідомлення своїх безпосереднього та прямого керівників, за власним підписом, як посадової  особи - начальника відділу
Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що приписи Закону України «Про державну службу» зобов`язують державного службовця повідомити про відповідні факти навіть поза межами його службової діяльності, тому, направляючи до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Національного агентства України з питань державної служби повідомлення про виявлені, на його думку, порушення в період відсторонення від виконання посадових обов`язків, позивач своїх безпосередніх обов`язків за посадою не виконував та у цій частині вимог законодавства не порушував, через що не міг бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків.
У справі №540/4057/20 оскаржується наказ в.о. начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 4 грудня 2020 року № 87-дв "Про накладення дисциплінарного стягнення», яким позивача звільнено з посади заступника начальника Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Управління за перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення, на підставі пункту 7 частини другої статті 65, пункту 4 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".
У справі №826/7297/15 позивач взагалі оскаржує розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №242-р «Про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій».
Отже, нормативне регулювання посадових обов`язків позивачів у справах №826/10854/17, №826/14823/16, №826/7297/15, №803/1303/16, №826/13803/16, №826/10547/17, №540/4057/20, вчинені ними дії, що були кваліфіковані як перевищення службових повноважень, є відмінними від посадових обов`язків та дій, вчинених ОСОБА_1 .
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом апеляційної інстанції у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Посилаючись на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, скаржник не наводить обґрунтування, які б свідчили про подібність правовідносин у цій справі та у справах, у яких Верховним Судом були зроблені висновки.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначених пунктами 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Суд не бере до уваги доводи заявника про те, що касаційна скарга стосується питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу та відхиляє мотиви щодо винятковості цієї справи, оскільки скаржником не зазначено в чому саме полягає фундаментальне значення даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, розгляд яких надав би нового, уніфікованого розуміння застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного кола осіб.
Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо. 
Суд наголошує, що з огляду на те, що поняття виняткового значення справи є оціночними, вони потребують належного обґрунтування з боку скаржника. Сама по собі вказівка про це у касаційній скарзі, без відповідного підкріплення прикладами/доказами, не дає підстав для відкриття касаційного провадження.
Зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, у частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України.  
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Отже, касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвокатки Бошелюк Юлії Миколаївни належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 5 травня 2022 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2022 року у справі №600/879/22-а.
Окрім іншого, у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує.
Через відсутність складу колегії суддів, які визначені протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду цієї касаційної скарги, у зв`язку перебуванням у відпустці головуючої судді Мартинюк Н.М. (наказ від 30 серпня 2022 року №129-кв), розгляд цієї скарги відбувся по виходу судді з відпустки.
На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвокатки Бошелюк Юлії Миколаївни на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 5 травня 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2022 року у справі №600/879/22-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецької митниці Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на публічні службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути особі, яка її подала.
2. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
3. Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….
Н.М. Мартинюк,
Суддя Верховного Суду