Справа № 466/9535/18                                Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І. 
Провадження № 22-ц/811/1854/22                Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Ірокс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 червня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Приватного акціонерного товариства «Ірокс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж», за участю третьої особи: державного реєстратора Уличневської сільської ради Дрогобицького району Львівської області Кочуми Олесі Сергіївни про скасування державної реєстрації та визнання майнових прав на квартиру.
В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, покликається на те, що 13.10.2011 року між нею та ЗАТ «Ірокс» укладено Договір №042/6, відповідно до якого сторони зобов`язувалися в майбутньому на умовах та в строки, викладені в договорі, укласти Договір підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва, а саме: двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 , загальною проектною площею 69,61 кв.м. Право власності на завершений об`єкт будівництва переходить до ОСОБА_1 після повної оплати вартості будівельно-монтажних робіт по Договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва ОСОБА_1 . 
Зазначає, що 13.10.2011 року між ЗАТ «Ірокс» та ОСОБА_1 укладено Договір підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва №42/6, відповідно до якого замовник оплачує вартість будівельно-монтажних робіт, необхідних для завершення будівництва «Об`єкта» - двокімнатної квартири АДРЕСА_3 (6 секція 10 поверх) та отримує право власності на Об`єкт (завершене будівництво) лише за умови виконання ним свої зобов`язань. Пунктом 4.1.8 Договору підряду передбачено передачу ЗАТ «Ірокс» ОСОБА_1 стрихового приміщення (висота стелі по осі В 3м, по осі Б 1,5м), загальною площею 53,23 кв.м, що знаходиться над квартирою АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .
Позивач покликається на те, що Підрядник зобов`язувався закінчити виконання будівельно-монтажних робіт по завершенню будівництва «Об`єкта» в 4 кварталі 2011 року, передати «Об`єкт» (завершене будівництво у власність Замовника по закінченні виконання будівельно-монтажних робіт, вчиняти всі необхідні дії, спрямовані на оформлення Замовником права власності на об`єкт будівництва (квартиру АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , загальною площею 69,91 кв.м, а також стрихове приміщення площею 53,23 кв.м). Загальна договірна вартість будівництва квартири станом на 13.10.2011 року складала 395 733 грн., в тому числі 118 703 грн. за договором №042/6 та 277 030 грн. за договором підряду.
Зазначає, що 18.10.2011 року на виконання вимог договорів ОСОБА_1 перерахувала на рахунок ЗАТ «Ірокс» кошти в сумі 395 733 грн., про що ЗАТ «Ірокс» видало довідку про сплату 100% вартості об`єкту інвестування №593 від 19.10.2011 року. 19.10.2011 року між позивачем та ЗАТ «Ірокс» підписано Акт приймання-передачі об`єкту незавершеного будівництва, відповідно до якого ЗАТ «Ірокс» передає у власність ОСОБА_1 незавершене будівництво вартістю 395 733 грн, що відповідає загальній проектній площі 69,61 кв.м в десятиповерховому будинку, 10 житловий поверх за адресою: АДРЕСА_7 (6 секція), 10.01.2018 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» видав технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на 10 поверсі із мансардою, загальною площею 141,8 кв.м. 
Зазначає, що зверталася до відповідача про підписання Акту приймання-передачі об`єкту інвестування - завершеного будівництвом квартири АДРЕСА_8 , що складається з квартири загальною площею 69,61 кв. м та мансардного приміщення площею 53,23 кв. м., однак, ні акту, ні жодної відповіді від відповідача ПАТ «Ірокс» не отримала.
Вказує, що 26.02.2019 року нею було отримано від ПрАТ «Ірокс» витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого, 11.02.2019 року державним реєстратором Кочумою О.С. зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТзОВ «Галичбудмонтаж», що по суті є мансардним приміщенням, розташованим над квартирою позивача. Вважає дане рішення про державну реєстрацію права власності є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки нерухоме майно, на яке було зареєстровано право власності ТОВ «Галичбудмонтаж» є в користуванні позивачки і саме вона має право набути його у власність.
З наведених підстав просить скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТзОВ «Галичбудмонтаж» та визнати за нею майнові права на квартиру АДРЕСА_10 .
Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 24 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_9 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж».
Визнано за ОСОБА_1 майнові права на квартиру АДРЕСА_10 .
Рішення суду оскаржили Приватне акціонерне товариство «Ірокс» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж».
В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Ірокс» та ТзОВ «Галичбудмонтаж» покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт ПрАТ «Ірокс» зазначає, що відповідач не заперечує майнові права ОСОБА_1 на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оскільки позивачкою було оплачено вартість вказаної квартири в розмірі 395 733 грн. на підставі договорів №042/6 та 42/6 від 13.10.2011 року. Вказує, що в жодних з цих договорів змін чи доповнень щодо купівлі - продажу мансардного приміщення, загальна площа якого становить 71,9 кв.м., яке знаходиться на квартирою позивачки сторони не вносили, оплату вартості даного приміщення позивачка не здійснювала, таке не було предметом укладеного між сторонами договору, а тому вимоги ОСОБА_1 про визнання майнових прав на квартиру з мансардним приміщенням площею 141,8 кв.м. є безпідставними. Стверджує, що ПрАТ «Ірокс» збудував мансардні приміщення у 6 секції в будинку по АДРЕСА_11 , в тому числі і над квартирою позивачки, такі приміщення введені в експлуатацію і володіють індивідуально-визначеними ознаками, а відтак є самостійним, повноцінним об`єктом договорів, таке приміщення не є стриховим та не входить до площі квартири позивачки. 
Вважає, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням позбавив права власності ТзОВ «Галичбудмонтаж» та безоплатно здійснив передачу окремої квартири вартістю 1 100500 грн. позивачу. Також апелянт вказує на те, що поза увагою суду залишилась та обставина, що в технічному паспорті, виданому ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на квартиру АДРЕСА_4 , розташовану на 10 поверсі із мансардою, загальною площею 141,8 кв.м. в графі мансардної частини квартири стоїть запис «документи на переобладнання не надано», що вказує на відсутність правової підстави про визнання права власності на вказане мансардне приміщення за позивачко. Більше того, апелянт стверджує, що дворівневі двокімнатні квартири ніколи не будував, а тому квартира АДРЕСА_4 , яка на підставі договору від 13.10.2011 року належить ОСОБА_1 , що не заперечується відповідачем, та квартира АДРЕСА_4 , яка належить ТзОВ «Галичбудмонтаж» на підставі договору від 05.02.2019 року, є окремими об`єктами, дворівневої квартири АДРЕСА_4 не існує, що підтверджується витягом з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В апеляційній скарзі ТзОВ «Галичбудмонтаж» вказує, що відповідно до договорів №042/6 та №42/6 від 13.10.2011 року ОСОБА_1 отримала обмежене речове право на набуття у власність двокімнатної квартири, площею 69,61 кв.м., в десятиповерховому будинку, 10- житловий поверх в будинку АДРЕСА_11 , за яку сплатила кошти ЗАТ «Ірокс» з розрахунку 5 685 грн. за 1 кв.м. загальною вартістю 395 733 грн. Зазначає, що позивачкою не надано доказів того, що вона сплатила на користь ЗАТ «Ірокс» кошти за квартиру, площею 141,8 кв.м., а також доказів того, що між сторонами були укладені будь -які договори щодо саме такої площі квартири. Стверджує, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що предметом договору купівлі - продажу, укладеного між ТзОВ «Галичбудмонтаж» та ПрАТ «Ірокс» від 05.02.2019 року є майнові права на приміщення, яке було предметом договору , укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Ірокс» 13.10.2011 року, оскільки предмети договорів істотно різняться, як за площею, так і за розташуванням приміщень. Звертає увагу, що судом безпідставно застосовано ч.10 ст.84 ЦПК України та зроблено висновок про те, що перший рівень квартири АДРЕСА_1 та пов`язаний з ним другий рівень квартири становлять єдиний цілісний об`єкт нерухомого майна, загальною площею 141,8 кв.м. 
Апелянт вважає, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач обрала спосіб захисту порушеного права, який не передбачений ні умовами самого договору, ні нормами матеріального закону, які регулюють спірні договірні правовідносини. Також апелянт вважає, що суд першої інстанції, визнаючи договір купівлі - продажу, укладений між ТзОВ «Галичбудмонтаж» та ПрАТ «Ірокс» від 05.02.2019 року фіктивним, грубо порушив принципи змагальності та диспозитивності, фактично вирішивши вимогу, яка позивачем не заявлялась, здійснивши свавільне втручання у право власності ТзОВ «Галичбудмонтаж». Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право власності на квартиру АДРЕСА_9 зареєстровано за ТзОВ «Галичбудмонтаж» на підставі Акту прийому-передачі нерухомого майна від 06.02.2019 року ПАТ «Ірокс» та Договору купівлі-продажу, визнаного судом фіктивним, що є підставою для скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_9 на праві власності за ТзОВ «Галичбудмонтаж» та визнання за ОСОБА_1 майнових прав на квартиру АДРЕСА_10 на підставі укладених між нею та ПАТ «Ірокс» договорів від 13.10.2011 року, зобов`язання за якими ОСОБА_1 виконані.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 13.10.2011 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Ірокс» укладено Договір №042/6, відповідно до п.1 якого сторони зобов`язуються в майбутньому на умовах та в строки, зазначені в цьому договорі, укласти Договір підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва, а саме, двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), загальною проектною площею 69,61 кв.м.
На виконання умов Договору №042/6 між ОСОБА_1 та ЗАТ «Ірокс» укладено Договір підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва №42/6, відповідно до ст.1 Договору підряду Замовник оплачує вартість будівельно-монтажних робіт, необхідних для завершення будівництва «Об`єкта» - двокімнатної квартири АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_2 ) та отримує право власності на «Об`єкт» (Завершене будівництво) лише за умови виконання ним своїх зобов`язань за даним Договором у повному обсязі.
Статтею 4 Договору підряду передбачено права та обов`язки сторін, зокрема, п.4.1.2, 4.1.3, 4.1.7, 4.1.8 вказаного Договору передбачають, що Підрядник, тобто ПАТ «Ірокс», зобов`язується закінчити виконання будівельно-монтажних робіт по завершенню будівництва «Об`єкта» 4 квартал 2011 року, передати «Об`єкт» (Завершене будівництво) у власність Замовника ( ОСОБА_1 ) по закінченні виконання будівельно-монтажних робіт, вказаних в п.4.1.2 і в «Специфікації» за умов виконання Замовником ( ОСОБА_1 ) своїх зобов`язань, передбачених п.2.5 даного Договору, вчиняти усі необхідні дії спрямовані на оформлення Замовником права власності на об`єкт будівництва (квартиру АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , загальною площею 69,61 кв.м, а також на стрихове приміщення площею 53,23 кв.м, виконати і передати Замовнику стрихове приміщення (висота стелі по осі В 3м, по осі Б. 1,5м) загальною площею 53,23 кв.м, що знаходиться над квартирою АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .
Пунктом 5 Договору №042/6 встановлено, що ОСОБА_1 сплачує ПАТ «Ірокс» по даному договору грошові кошти у розмірі 118703,00 грн. Після виконання даного пункту сторони зобов`язуються підписати акт приймання-передачі об`єкту незавершеного будівництва вартістю 118703,00 грн.
Статтею 2 Договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва №42/6 передбачено, що договірна вартість будівельно-монтажних робіт по даному Договору, за взаємною згодою сторін, що стверджується відповідним кошторисом, який погоджено сторонами, на момент укладення Договору становить 277030,00 грн.
Таким чином, загальна вартість будівництва квартири станом на 13.10.2011 року складала 395733,00 грн.
На виконання вимог п.5 Договору №042/6 та п.2.5 Договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва №42/6 ОСОБА_1 оплатила на рахунок ПАТ «Ірокс» кошти у сумі 395733,00 грн, що стверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №547 від 19.10.2011 року.
Факт оплати ОСОБА_1 коштів на рахунок ЗАТ «Ірокс» стверджується також і довідкою, виданою 19.10.2011 року №593 головним директором ЗАТ «Ірокс» Микичаком І.П. та головним бухгалтером ЗАТ «Ірокс» Лук`янчук Л.В., якою підтверджено, що ОСОБА_1 сплатила пайовий внесок у розмірі 395733,00 грн., що становить 100% вартості об`єкту інвестування, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_12 (6 секція).  
За таких обставин суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_1 повністю виконала взяті на себе зобов`язання перед ПАТ «Ірокс» відповідно до вимог п.5 Договору №042/6 та п.2.5 Договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва №42/6 по оплаті вартості двохкімнатної квартири загальною плошею 69.61 кв.м.
Пунктом 2.11 Договору підряду №42/6 будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва від 13.10.2011 року передача об`єкта (завершеного будівництва) замовнику у власність здійснюється яшляхом підписання акту прийому-передачі за умови внесення останнім 100% договірної вартості об`єкта.
І у Договорі підряду №042/6 від 13.10.2011 року, і у Договорі підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва №42/6 від 13.10.2011 року зазначено характеристику об`єкта, що підлягає передачі на підставі укладених договорів: двохкімнатна квартира, житловий поверх 10, загальна проектна площа 69.61 кв.м, місцезнаходження: АДРЕСА_7 .
19.10.2011 року між ЗАТ «Ірокс» та ОСОБА_1 підписано акт приймання-передачі об`єкту незавершеного будівництва, відповідно до якого ЗАТ «Ірокс» передав у власність ОСОБА_1 згідно з експертного висновку ДП Містопроект незавершене будівництво вартістю 395733,00 грн, що відповідає загальній проектній площі 69,61 кв.м в десятиповерховому будинку, 10 житловий поверх за адресою: АДРЕСА_7 (6 секція).
25.11.2013 року ОСОБА_1 та ПАТ «Ірокс» було внесено зміни та доповнення до Договору №042/6 та Договору №42/6 Підряду будівництва від 13.10.2011 року, відповідно до яких змінено нумерацію квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що інших змін до договору підряду та/або інших угод, які б стосувались збільшення загальної площі квартири, в тому числі за рахунок стрихового приміщення, яке знаходиться над квариторою позивачки, площа якого становить 75.6 кв.м, що призвело б до збільшення загальної площі квартири, яка б становила 141.8 кв.м, не укладалися. 
Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка покликається на те, що нею виконано умови Договору підряду №042/6 від 13.10.2011 року та Договору підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва №42/6 від 13.10.2011 року, сплечено передбачену договорами вартість квартири, а відтак вважає, що набула майнових прав на квартиру АДРЕСА_13 , однак ПАТ «Ірокс» відмовляється передати їй квартиру саме такої площі. 
Пунктом 6.1 договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України.
У справі, що переглядається, встановлені судом обставини справи, дають підстави для висновку про те, що укладені між позивачем та ЗАТ «Ірокс», а також між останнім та ТОВ «Галичбудмонтаж» договори, за своєю суттю є договорами підряду, за умовами яких ЗАТ «Ірокс» є підрядником, а позивач та ТОВ «Галичбудмонтаж» замовниками. 
Відповідно до ст.875 ЦК України, за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проєктно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проєктно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 876 ЦК України власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.
Частинами першою та другою статті 883 ЦК України визначено, що підрядник відповідає за недоліки збудованого об`єкта, за прострочення передання його замовникові та за інші порушення договору (за недосягнення проектної потужності, інших запроектованих показників тощо), якщо не доведе, що ці порушення сталися не з його вини. За невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором будівельного підряду сплачує неустойку, встановлену договором або законом, та відшкодовує збитки в повному обсязі. 
Таким чином, вказаними вище нормами матеріального закону передбачено способи захисту прав замовника внаслідок невиконання або неналежного виконання умов договору будівельного підряду.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка обрала спосіб захисту порушеного права, який непередбачений ні умовами самого договору, ні нормами матеріального закону, які регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до статей 526,527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належними чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Майном, як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також амйнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі які є складовою частиною права власності (права володіння, користування, розпорядження), а також інші специфічні права та право вимоги.
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо спеціальний порядок не визначений, захист майнових прав здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Приписами статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності.
Так, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Однією з позовних вимог ОСОБА_1 є визнання за нею майнових прав на квартиру АДРЕСА_10 .
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За приписами частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Згідно із частиною другою цієї статті Кодексу право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший частини третьої статті 331 ЦК України).
За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Указаними нормами права визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації.
Оскільки відповідно до ст. 392 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу. 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з позовними ивомгами про визнання за нею саме майнових прав на квартиру АДРЕСА_10 , а не з позовними вимогами про визнання за нею права власності на квартиру.
З оскаржуваного рішення суду вбачається, що суд першої інстанції визнав за ОСОБА_1 майнові права на квартиру АДРЕСА_10 .
На думку колегії суддів, визнавши за ОСОБА_1 майнові права на квартиру АДРЕСА_10 , суд першої інстанції визнав за позивачкою правомочність позивачки отримати в майбутньому право власності на квартиру АДРЕСА_14 саме площею 141.8 кв.м, набути у власність квартиру площею 141.8 кв.м не у встановленому законом порядку на підставі рішення суду.
Разом з тим, і у Договорі підряду №042/6 від 13.10.2011 року, і у Договорі підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва №42/6 від 13.10.2011 року, укладених між ОСОБА_4 та ПАТ «Ірокс», зазначено характеристику об`єкта, що підлягає передачі на підставі укладених договорів: двохкімнатна квартира, житловий поверх 10, загальна проектна площа 69.61 кв.м, місцезнаходження: АДРЕСА_7 . 
Тобто, предметом зазначених договорів, є двохкімнатна квартира, житловий поверх 10, загальна проектна площа 69.61 кв.м, місцезнаходження: АДРЕСА_11 
Також встановлено, що ОСОБА_1 оплачено 100% вартість квартири, що становить 395733.00 грн., що сторонами не заперечувалося.
Обгрунтовуючи позовні имоги, позивач покликається на те, що за умовами п. 4.1.7, п. 4.1.8 Договору №42/6 підряду будівництва (завершення) об`єкта незавершеного будівництва від 13.10.2011 року підрядник зобов`язався виконати і передати замовнику стрихове приміщення загальною площею 53.23 кв.м, що знаходиться над квартирою АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 ; вчиняти усі необхідні дії спрямовані на оформлення замовником право власності на об`єкт будівництва (квартиру АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , загальною площею 69.61 кв.м, а також стрихове приміщення площею 53.23 кв.м).
Проте, умовами цього договору не передбачено, як вартості стріхового приміщення, так і умов його набуття за цим договором у власність, не зазначено про можливість безоплатного набуття замовником цього стрихового приміщення у власність. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції не взяв до уваги покликань представника відповідача Дацко М.В. про те, що ОСОБА_1 не оплачено за монтажно-будівельні роботи мансардового приміщення, а тому вказане приміщення не може належати їй на праві власності, оскільки, на думку суду першої інстанції, в договорах укладених між ОСОБА_1 та ЗАТ «Ірокс» №042/6 та 42/6 не було зазначено про додаткову оплату вказаного приміщення.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки умовами цих же договорів не передбачена безоплатна передача позивачці стрихового приміщення площею 75.6 кв.м, розташованого над квартирою позивачки.
Слід врахувати і різницю в площі стрихового приміщення, яка у у п.4.1.7 та у п.4.1.8 Догоовру №42/6 від 13.10.2011 року зазначена 53.23 кв.м, а площа квартири АДРЕСА_14 , з приводу якої виник спір, становить 75.6 кв.м.
Аналізуючи матеріали справи, укладені між ПАТ «Ірокс» та ОСОБА_1 вищезгадані договори, колегія суддів приходить до висновку про те, що об`єкт інвестування, зазначений і описаний в укладених між ОСОБА_1 та ПАТ «Ірокс» договорах, які надані позивачкою на підтвердження правової підстави для визнання за нею майнових прав на нерухоме майно, а в подальшому і набуття права власності на це нерухоме майно, і квартира АДРЕСА_10 , набуття майнових прав на яку визнав за позивачем суд першої інстанції, істотно відрізняються як за площею, так і за характеристиками нерухомого майна. 
З урахуванням встановлених обставин, колегії суддів вважає, що позивач за заначеними договороми отримала право на набуття і майнових прав, і в подальшому права власності на двохкімнатну квартиру загальною площею 69.61 кв.м, житловий поверх 10, місцезнаходження: АДРЕСА_11 , а не загальною площею 141.8 кв.м.
Такий висновок суду не спростовує виготовлений 10.01.2018 року на замовлення ОСОБА_1 Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , розташовану на 10 поверсі з мансардою, загальною площею 141,8 кв.м, оскільки зазначений технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , що розташована на 10 поверсі з мансардою, загальною площею 141,8 кв.м, не є достатнім доказом на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 набула майнові права на квартиру саме такої площі, оскільки умовами договору було передбачено оплату, а відтак і набуття ОСОБА_1 майнових прав, а в подальшому у власність двохкімнатної квартири площею 69.61 кв.м.
Вищенаведеним спростовуються висновки суду першої інстанції про підставність та задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 майнових прав на квартиру АДРЕСА_10 .
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 14.02.2019 року квартира, загальною площею 75,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 належить на праві власності ТзОВ «Галичбудмонтаж».
Судом першої інстанції встановлено, що 05.02.2019 року між ТзОВ «Галичбудмонтаж» та ПАТ «Ірокс» укладено Договір купівлі-продажу квартири, розташованої в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_11 , а саме мансарди №220А, загальною проектною площею 75,6 кв.м (6 секція). Відповідно до п.2.1 вказаного договору майнові права на Об`єкт нерухомості переходить до ТзОВ «Галичбудмонтаж» у момент видачі ПАТ «Ірокс» Довідки про оплату 100% вартості майнових прав.
Задовольняючи позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТзОВ «Галичбудмонтаж», суд першої інстанції виходив з того, що згаданий договір купівлі-продажу був вчинений його сторонами умисно без наміру створення правових наслідків, а відтак такий є фіктивним.
Такі свої висновки суд обгрунтував тим, що договір купівлі-продажу між ТзОВ «Галичбудмонтаж» та ПАТ «Ірокс», укладений після звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом, тобто, сторони, знаючи про наявність спору про право власності на мансардне приміщення уклали договір про його купівлю-продаж. При цьому, в судовому засіданні представник відповідача Дацко М.В. ствердила, що окремого входу до мансардового приміщення немає, вхід у вказане приміщення є лише з квартири позивача, і окрім цього ТзОВ «Галичбудмонтаж» є дочірною фірмою ПАТ «Ірокс», засновники ПАТ «Ірокс» та ТзОВ «Галичбудмонтаж» ті ж самі, що також стверджено представником відповідача в ході судового розгляду, а тому суд першої інстанції вважав, що встановлені судом обставини свідчать про те, що договір укладений завідомо без наміру створення правових наслідків.
Окрім того, суд зазначив, що предметом Договору купівлі-продажу, укладеного між ТзОВ «Галичбудмонтаж» та ПАТ «Ірокс» від 05.02.2019 року, є майнові права на приміщення, яке було предметом договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Ірокс» 13.10.2011 року (за вісім років до укладення Договору між ТзОВ «Галичбудмонтаж» та ПАТ «Ірокс»).
Про фіктивність вказаного договору купівлі-продажу, на думку суду першої інстанції, свідчить довідка, складена 06.02.2012 року ПАТ «Ірокс» про те, що ТзОВ «Галичбудмонтаж» згідно з договором від 05.02.2019 року сплатило внесок у розмірі 313245,00 грн, що становить повну вартість об`єкта інвестування, а саме мансарду №220А, загальною площею 75,6 кв.м на мансардному поверсі будинку по АДРЕСА_16 , яка складена ще задовго до укладення договору купівлі-продажу, який укладено лише 05.02.2019 року.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст. 234 ЦК України, дійшов висновку, що договір купівлі-продажу, укладений між ТзОВ «Галичбудмонтаж» та ПАТ «Ірокс» 05.02.2019 року, є фіктивним з моменту укладення, оскільки такий не був спрямований на настання правових наслідків, і оскільки державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТзОВ «Галичбудмонтаж» проведена на підставі фіктивного договору, то така державна реєстрація права власності підлягає скасуванню.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1, 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: 1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; 2) наявність підстав для оспорення правочину; 3) встановлення, чи порушує (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається лише за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню»
Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).
Колегія суддів погоджується з доводами апелянтів про те, що позовну вимогу про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТзОВ «Галичбудмонтаж», позивач не обґрунтовувала фіктивністю договору купівлі-продажу цієї квартири, укладеного між ПрАТ «Ірокс» і ТзОВ «Галичбудмонтаж», однак суд, задовольняючи таку позовну вимогу, покликався саме на фіктивність цього договору.
З оскаржуваного рішення суду вбачається, що беручи до уваги те, що право власності на на квартиру, загальною площею 75,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 , належить на праві власності ТзОВ «Галичбудмонтаж», яке зареєстровано на підставі Акту прийому-передачі нерухомого майна від 06.02.2019 року ПАТ «Ірокс» та на підставі Договору купівлі-продажу, який судом визнано фіктивним, суд першої інстанції дійшов висновку про скасування державної реєстрації права власності, на квартиру, загальною площею 75,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_15 , належної на праві власності ТзОВ «Галичбудмонтаж».
Зі змісту позовної заяви  ОСОБА_1 , уточнення до позовної заяви,  вбачається, що позовну вимогу про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТзОВ «Галичбудмонтаж», позивачка обґрунтовує тим, що вона є власником квартири загальною площею 141.8 кв.м, яка включає площу 75.6 кв.м. 
Колегія суддів дійшла висновку про безпідставність позовної вимоги  ОСОБА_1  про визнання за нею майнових прав на квартиру АДРЕСА_10 та відмову у її задоволенні.
З врахуванням обґрунтувань позивачкою позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТзОВ «Галичбудмонтаж», з огляду на те, що колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про фіктивність договору купівлі-продажу, укладеного 05.02.2019 року між ТзОВ «Галичбудмонтаж» та ПАТ «Ірокс», беручи до уваги те, що позивач ОСОБА_1 не обґрунтовувала позовні вимоги фіктивністю згаданого договору, а позовну вимогу про скасування державної реєстрації права власності обґрунтовувала тим, що саме вона є власником квартири загальною площею 141.8 кв.м у житловому будинку АДРЕСА_11 , яка складається в тому числі і з мансардного приміщення площею 75.6 кв.м, а відтак право власності на квартиру АДРЕСА_17 за ТзОВ «Галичбудмонтаж» зареєстровано неправомірно, колегія суддів дійшла висновку про те, що із зазначених позивачкою підстав державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_17 за ТзОВ «Галичбудмонтаж», не підлягає скасуванню, а тому в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_9 за ТзОВ «Галичбудмонтаж», слід відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Ірокс» та Товариства з апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства «Ірокс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж» - задовольнити. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 червня 2022 року - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 17.11.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк